ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1367/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Рильової В.В. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Фізичної особи - підприємця Корякіна Дмитра Вадимовича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОФРОЦЕНТР 21" (місцезнаходження: 61001, м.Харків, вул.Смольна, буд.30; код ЄДРПОУ: 44252334) 	
про 	стягнення 106 181,75 грн. 	
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Корякін Дмитро Вадимович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОФРОЦЕНТР 21" про стягнення 106 181,75 грн.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1367/26. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання). Роз`яснено учасникам справи, що відповідно до частини 7 статті 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
08.05.2026 до Господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів (вх.№11103 від 08.05.2026), в якому останні зазначає, що відповідачем після відкриття провадження у справі було погашено основний борг у сумі 61 000,00 грн., докази такого погашення позивач просить долучити до матеріалів справи.
18.05.2026 до Господарського суду Харківської області від відповідача надійшов відзив на позов (вх.№11827 від 18.05.2026), в якому зазначено таке. Відповідач заявляє про повне погашення зазначеної суми грошових зобов`язань перед позивачем, що підтверджується платіжними інструкціями № 2332 від 28.04.2026 на суму 2 000,00 грн, № 2332 від 29.04.2026 на суму 5 000,00 грн та № 2338 від 07.05.2026 на суму 54 000,00 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України відповідач просить суд закрити провадження у справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору. Щодо вимог про стягнення інфляційних витрат у розмірі 37 601,04 грн. та 3% річних у розмірі 7 580,71 грн. відповідач заперечує, мотивуючи свою позицію, тим що правовідносини між ним та первісним кредитором (ТОВ «Дергачівська фабрика гофрокартону») виникли у спрощений спосіб на підставі акцептованої комерційної пропозиції від 01.09.2021. Даною комерційною пропозицією, було чітко визначено, що оплата за товар здійснюється покупцем виключно після отримання відповідного рахунку на оплату від постачальника. Також, відповідач вказує, що рахунки № 91 від 10.02.2022 та № 101 від 15.02.2022 на адресу підприємства не надходили, а первісний кредитор з лютого 2022 року жодних вимог про оплату не висував. Після отримання у вересні 2025 року повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні на ФОП Корякіна Д.В., відповідач діяв добросовісно та поетапно виплатив новому кредитору суму боргу за відступленим правом вимоги (всього 104 000,00 грн). Оскільки строк виконання зобов`язання за спірними накладними через ненадання рахунків не настав, факт прострочення боржника відсутній, що виключає правові підстави для застосування заходів відповідальності за ст. 625 ЦК України. На підставі зазначеного, відповідач просить суд у задоводенні позовної вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних відмовити, а в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 61 000,00 грн. провадження у справі закрити, у зв`язку з відстуністю предмету спору.
Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини другоїстатті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Частиною четвертоюстатті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши справу № 922/1367/26 в межах строку, встановленого статтею 248 Господарського процесуального кодексу України; всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Як зазначає позивач, протягом лютого 2022 року первісним кредитором — ТОВ «Дергачівська фабрика гофрокартону» було поставлено відповідачу товар (гофрокартон) згідно з видатковими накладними № 125 від 16.02.2022, № 129 від 17.02.2022, № 132 від 17.02.2022 та № 136 від 17.02.2022 на підставі рахунків на оплату № 91 від 10.02.2022 та № 101 від 15.02.2022, за якими у відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням обов`язку щодо оплати товару після його прийняття (ч. 1 ст. 692 ЦК України), утворилася дебіторська заборгованість у сумі 104 000,00 грн. 
У подальшому, в межах справи № 922/4161/24 про банкрутство ТОВ «Дергачівська фабрика гофрокартону», право вимоги на зазначену дебіторську заборгованість відповідача увійшло до складу майна боржника, що виставлялося на продаж, і за результатами електронного аукціону від 12.09.2025 (протокол № BRD001-UA-20250828-31801) переможцем визначено ФОП Корякіна Д.В.
Після повної оплати позивачем та оператором електронного майданчика ТОВ «Е-ТЕНДЕР» ціни придбаного лоту (платіжні інструкції від 15.09.2025 № ВР45-79H0-7PKE-TCC0 та від 18.09.2025 № 19193 відповідно), 19 вересня 2025 року сторонами підписано Акт про придбання майна на аукціоні, внаслідок чого до позивача в порядку ст. 512, 514 ЦК України та ст. 87 КУзПБ до ФОП Корякіна Д.В. перейшло право вимоги до відповідача в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включно із субсидіарним правом на стягнення передбачених законом санкцій. 
Після набуття статусу нового кредитора, позивач 20.09.2025 направив на адресу ТОВ «ГОФРОЦЕНТР 21» письмове повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні з вимогою невідкладно погасити борг у сумі 104 000,00 грн.
Надалі, 22.09.2025 відповідачем на адресу позивача надіслано лист- відповідь №22/9 у якому відповідач не заперечував проти наявності вказаної позивачем заборгованості, зобов`язався внести на рахунок позивача усю суму заборгованості, але просив відтермінувати остаточний строк погашення до 21.03.2026.
Разом з цим, як зазанчає позивач, вказане зобов`язання у встановлений строк відповідач добровільно виконав лише частково, через що залишок неоплаченого основного боргу становив 61 000,00 грн. 
Крім того на підставі ст. 625 ЦК України, у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, позивачем на суму неоплаченого залишку боргу нараховано інфляційні витрати та 3% річних за весь час прострочення, починаючи з березня 2022 року. При цьому позивач зауважив, що нарахування вказаних компенсаційних сум поза межами трирічного строку є правомірним, оскільки з огляду на практику Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у справі № 903/602/24) перебіг позовної давності за цими вимогами не сплив станом на 02.04.2020 та був законодавчо продовжений і зупинений на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. 
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Щодо правових підстав набуття Позивачем статусу нового кредитора та переходу права вимоги.
Предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги про стягнення коштів, заявлені Фізичною особою-підприємцем Корякіним Дмитром Вадимовичем як новим кредитором, який набув право грошової вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОФРОЦЕНТР 21» за результатами процедури ліквідації первісного кредитора. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України унормовано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Особливості відступлення права вимоги в межах процедур банкрутства регулюються спеціальними нормами Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ). Так, згідно зі статтею 87 КУзПБ, придбане на аукціоні майно, майнове право передається, а право вимоги відступається покупцю після повної сплати запропонованої ним ціни, про що складається акт про придбання майна на аукціоні. 
Судом встановлено, що у межах справи № 922/4161/24 про банкрутство первісного кредитора — Товариства з обмеженою відповідальністю «Дергачівська фабрика гофрокартону» — ліквідатором було виставлено на продаж дебіторську заборгованість ТОВ «ГОФРОЦЕНТР 21» у сумі 104 000,00 грн. 
За результатами електронного аукціону, що відбувся під контролем оператора авторизованого електронного майданчика ТОВ «Е-ТЕНДЕР», переможцем було визначено ФОП Корякіна Д.В. (протокол № BRD001-UA-20250828-31801 від 12.09.2025). 
Після здійснення повної та належної оплати запропонованої ціни (що підтверджується платіжними інструкціями від 15.09.2025 № ВР45-79H0-7PKE-TCC0 та від 18.09.2025 № 19193), між сторонами 19 вересня 2025 року було підписано Акт про придбання майна на аукціоні. 
З урахуванням наведених норм матеріального права та встановлених обставин, суд доходить висновку, що з 19 вересня 2025 року ФОП Корякін Д.В. став законним правонаступником (новим кредитором) у спірних правовідносинах. До нього перейшло не лише право вимоги основної суми заборгованості, а й усі пов`язані з ним додаткові (субсидіарні) права, зокрема право на стягнення компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат та 3% річних), передбачених статтею 625 ЦК України, що повністю узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є сам факт укладення правочину щодо відступлення права вимоги та його повна оплата. При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, факт виникнення у нового кредитора прав вимоги не пов`язується виключно з передачею оригіналів первинних документів, і їхня відсутність у цесіонарія не звільняє боржника від обов`язку виконання своїх зобов`язань.
Щодо суті позовних вимог.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України) (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно з вимогами частини 1 статті 181 Господарського кодексу України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин)господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.
За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 265 Господарського кодексу України) (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, первіним кредитором належним чином виконано свої зобов`язання та у повному обсязі поставлено відповідачу товар на загальну суму 104 000,00 грн. 
Як зазначає позивач, відповідач частково здійснив погашення заборгованості, та станом на час подання позову основна заборгованість відповідача складала 61 000,00 грн.
Разом з цим, як вказується і позивачем (в клопотання про долучення доказів), і відповідачем (у відзиві на позов), 28.04.2026, 29.04.2026 та 07.05.2026 відповідачем було виконано свої зобов`язання перед позивачем щодо погашення суми основної заборгованості у розмірі 61 000,00 грн., що підтверджується: платіжною інструкцією №2332 від 28.04.2026р. на суму 2 000,00 грн.; платіжною інструкцією №2332 від 29.04.2026р. на суму 5 000,00 грн.; платіжною інструкцією №2338 від 07.05.2026р. на суму 54 000,00 грн.
На підставі зазначеного, відповідач просить суд провадження в частині стягнення основного боргу в сумі 61000,00 грн. - закрити.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.
При цьому суд роз`яснює позивачу, що ч. 3 ст. 231 ГПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Приймаючи до уваги, що після відкриття провадження у справі відповідачем погашено заборгованість за поставку у розмірі 61 000,00 грн., що підтверджується: платіжною інструкцією №2332 від 28.04.2026р. на суму 2 000,00 грн.; платіжною інструкцією №2332 від 29.04.2026р. на суму 5 000,00 грн.; платіжною інструкцією №2338 від 07.05.2026р., провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за послуги поставки у розмірі 61 000 ,00 грн. суд вважає за необхідне закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З огляду на те, що Відповідач свої зобов`язання в частині оплати вартості пайової участі не виконав у встановлений законом строк, то відповідно він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 Цивільного кодексу України.
Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Виходячи з положень ст. 625 Цивільного кодексу України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.
Враховуючи те, що Відповідачем не були виконані зобов`язання зі сплати коштів за поставку товару, суд вважає, що Позивач правомірно нараховує 3% річних та інфляційні втрати.
Разом з цим, заперечуючи проти нарахування інфляційних втрат та 3% річних, відповідач зазначає, що за умовами комерційної пропозиції від 01.09.2021 строк оплати товару був погоджений сторонами «після отримання покупцем рахунку на оплату». Оскільки рахунки № 91 від 10.02.2022 та № 101 від 15.02.2022 відповідач від первісного кредитора не отримував, він вважає, що строк виконання грошового зобов`язання не настав, а отже, факт прострочення відсутній. Суд відхиляє вказані доводи відповідача з огляду на таке. 
Частиною 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як зазначає відповідач, ним було акцептовано Комерційну пропозицію від 01.09.2021, відповідно до якої оплата за відвантажену продукцію здійснюється на підставі оформленого та наданого постачальником рахунку на оплату після отримання покупцем рахунку на оплату.
Суд встановив, що факт поставки Позивачем Відповідачу Товару, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема видатковою накладною №125 від 16.02.2022 на суму 34 020,00 грн; видатковою накладною №132 від 17.02.2022 на суму 14 364,00 грн; видатковою накладною №136 від 17.02.2022 на суму 15 876,00 грн;видатковою накладною №129 від 17.02.2022 на суму 24 780,00 грн. Вказані видаткові накладні з боку відповідача підписані та скріплені печаткою.
Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
При цьому, суд звертає увагу Відповідача, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.04.2020 у справі № 915/641/19, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18.
Як вбачається з матеріалів справи, видаткова накладна №125 від 16.02.2022 на суму 34 020,00 грн; видаткова накладна №132 від 17.02.2022 на суму 14 364,00 грн; видаткова накладна №136 від 17.02.2022 на суму 15 876,00 грн; видаткова накладна №129 від 17.02.2022 на суму 24 780,00 грн. Вказані видаткові накладні з боку відповідача підписані та скріплені печаткою. Крім того, у вказаних видаткових накладних, розрахунковим документом вказано рахунок на оплату №101 від 15.02.2022 (видаткова накладна №125 від 16.02.2022, №132 від 17.02.2022,№136 від 17.02.2022), та рахунок на оплату №91 від 10.02.2022 (видаткова накладна №129 від 17.02.2022). Тобто рахунки на оплату були виставлені раніше, ніж видаткові накладні з боку відповідача були підписані.
Крім того, як зазначалося судом раніше, за умовами комерційної пропозиції від 01.09.2021 строк оплати товару був погоджений сторонами «після отримання покупцем рахунку на оплату». Проте не вказано, в який саме спосіб вказаний рахунок повинен бути отриманий покупцем (за ініціативою самого покупця, за ініціативою продавця, шляхом направлення поштою чи нарочно і тд.). 
Виходячи з наведеного, беручи до уваги той факт, що підписуючи видаткові накладні та скріплюючи їх печатками, відповідач вже був обізнаний про наявність рахнків на оплату вказаного товару, оскільки реквізити таких рахуків вже були зазначені в самих накладних. Крім того, всі рахунки, вказані у видаткових накладних датовані раніше ніж самі накладні, що свідчить про те, що рахунки на оплату були наявні у відповідача на час підписання видаткових накладних. 
А тому, суд відхиляє посилання Відповідача, що строк виконання зобов`язання не настав, оскільки ним не було отримано рахунки на оплату. 
Окрім того, судом враховується, що відповідач у досудовому порядку, отримавши повідомлення від нового кредитора, надіслав лист-відповідь, яким беззастережно та в повному обсязі визнав наявність перед ним дебіторської заборгованості в сумі 104 000,00 грн та взяв на себе зобов`язання погасити її до 21.03.2026. Таке письмове визнання боргу свідчить про обізнаність відповідача із обсягом та строками виконання грошового зобов`язання. Оскільки станом на 21.03.2026 залишок боргу в сумі 61 000,00 грн відповідачем виплачений не був, факт наявності прострочення грошового зобов`язання є доведеним та обґрунтованим. 
Перевіривши правомірність та правильність здійсненого позивачем детального розрахунку інфляційних втрат у розмірі 37 601,04 грн. та 3% річних у розмірі 7 580,71 грн. за допомогою калькулятора "Ліга Закон", суд зазначає, що здійснене нарахування відповідає обставинам справи, вимогам законодавства, розрахунок виконано арифметично вірно, з урахуванням чого, позовна вимога про стягнення інфляційних втрат у розмірі 37 601,04 грн. та 3% річних у розмірі 7 580,71 грн. грн. визнається судом обґрунтованою та підлягає задоволенню.
За змістом ст. 13, 74 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду справи передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Верховний Суд зауважує, принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення Європейського Суду від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
Верховний Суд також звертає увагу, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Так, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.
Надавши оцінку наявним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Відтак, підсумовуючи вищенаведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 45 181,75 грн.
В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з поставки у розмірі 61 000,00 грн. суд закриває провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частинами першою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якими визначено, що судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог; якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Враховуючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, судовий збір в мінімальному розмірі, що визначений Законом України "Про судовий збір" - 3 028,00 грн. покладається судом на відповідача , з вини якого виник спір, та підлягає стягненню на користь позивача у даній справі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 13, 20, 73-80, 86, 129, 231, 236-238, 247, 251, 252, Господарського процесуального кодексу України, суд,-   

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОФРОЦЕНТР 21" (місцезнаходження: 61001, м.Харків, вул.Смольна, буд.30; код ЄДРПОУ: 44252334) на користь Фізичної особи - підприємця Корякіна Дмитра Вадимовича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) інфляційні втрати у розмірі 37 601,04 грн. та 3% річних у розмірі 7 580,71 грн. , а всього 45 181,75 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн.
Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 61 000,00 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "26" червня 2026 р. 

Суддя		В.В. Рильова	

Справа №922/1367/26