ПОСТАНОВА 
Іменем України

06 травня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/2311/25
провадження № 22-ц/4809/845/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І., 
за участю секретаря судового засідання Гончар О. В., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник – адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області (суддя Больбот А. Ю.) від 14.01.2026, 
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
21.04.2025 ОСОБА_1 , від імені якого діє представник – адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором комерційного представництва від 14.08.2024 № 69-24/КП в сумі 100 500,00 грн.
Свою вимогу позивач обґрунтував тим, що 14.08.2024 між ним, адвокатом Ковальовим Андрієм Ігоровичем (за договором - Комерційний представник), та ОСОБА_2 (за договором - Клієнт) було укладено договір комерційного представництва № 69-24/КП від 14.08.2024 (далі – Договір).
Згідно з п. 1.1 Договору Клієнт доручає, а Комерційний представник приймає до виконання доручення Клієнта щодо надання професійної правничої, консультаційної, посередницької та практичної допомоги з питання відчуження (продажу) належних Клієнту земельних ділянок кадастровий номер: 3524986600:02:000:0300 та кадастровий номер 3524986600:02:000:0756 (далі Земельні ділянки). Відповідно до п. 1.3 Договору продаж зазначених у п. 1.1 Договору земельних ділянок здійснюється за загальною ціною не нижче 49800,00 грн за 1 гектар площі земельних ділянок. Згідно п. 1.5 Договору усі витрати, спрямовані на виконання Договору несе Комерційний представник. Різниця між ціною продажу земельних ділянок та сумою, вирахованою в порядку, передбаченому в п. 1.3 Договору, а також витратами, понесеними Комерційним представником під час виконання цього Договору (витрати на підготовку та складання документів, необхідних для відчуження (продажу) земельних ділянок, оплату нотаріальних послуг, комісії банків, податків та інших обов`язкових платежів, пов`язаних з відчуженням земельних ділянок залишається у розпорядженні Комерційного представника та є його винагородою за надання послуг за Договором (п. 1.6). Відповідно до п. 5.2 Договору за безпідставну відмову від виконання прийнятих на себе зобов`язань, в тому числі в частині розрахунків, винна сторона сплачує на користь іншої сторони неустойку у вигляді штрафу в розмірі 50000,00 грн за кожен випадок порушення зобов`язання.
23.08.2024 на виконання Договору позивач здійснив оплату послуг в розмірі 5 000,00 грн за реєстрацію обтяжень в Державному реєстрі речових прав - намірів власника земельної ділянки щодо продажу кадастровий номер: 3524986600:02:000:0756 та кадастровий номер: 3524986600:02:000:0300, за ОСОБА_2 ,
Однак надалі, після вчинення ОСОБА_1 вищезазначених реєстраційних дій, ОСОБА_2 відмовився виконувати договір, самостійно скасував направлене орендарю земельної ділянки сповіщення про намір продажу земельних ділянок та 22.10.2024 продав їх ОСОБА_3 .
Позивач вважає, що відповідач має компенсувати йому витрати на державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав намірів продажу земельних ділянок у загальній сумі 5000,00 грн.
У позасудовому порядку виниклий між сторонами спір про погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , яка виникла у зв`язку з невиконанням Клієнтом умов Договору, вирішити не вдалося. 
Крім того, на думку позивача, зазначені обставини є підставою для стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу, що передбачено п. 5.2 Договору із розрахунку по 50000,00 грн за кожен випадок порушення зобов`язання. Оскільки відповідач не виконав договірні зобов`язання відносно продажу двох окремих земельних ділянок, тобто допустив два факти порушення договору, а тому сума штрафу має становити 100000,00 грн.
2.Короткий зміст рішення суду
14.01.2026 Петрівський районний суд Кіровоградської області ухвалив рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє Ковальова Тетяна Юріївна, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг комерційного представництва відмовлено повністю. В порядку розподілу судових витрат суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Суд мотивував своє рішення тим, що з огляду на суб`єктний склад укладеного між сторонами у справі Договору, а саме відсутність суб`єкта підприємницької діяльності, він не є договором комерційного представництва. 
Крім того, суд дійшов висновку, що позивач у справі не довів доказами, що між ним і відповідачем склалися правовідносини представництва, зокрема не надав доказів того, що ним було сплачено адміністративний збір за державну реєстрацію намірів продажу земельних ділянок, а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію таких намірів. 
Присуджуючи на користь відповідача компенсацію його витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, суд виходив з того, що склад та розмір таких витрат доведено належними та допустимими доказами, а тому, зважаючи на те, що рішення суду ухвалене на користь відповідача, він має право на компенсацію своїх судових витрат коштом позивача.
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє представник – адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Петрівський районний суд Кіровоградської області від 14.01.2026 у справі № 398/2311/25, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю, а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 компенсацію понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 10000,00 грн, судовий збір в сумі 1211,20 грн та судовий збір в сумі 1453,44 грн.
Позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Зокрема, суд дав неправильну кваліфікацію правовідносинам, які склалися між сторонами у справі. Суд визнав укладений між сторонами договір від 14.08.2024 № 69-24/КП таким, що не породжує правових наслідків, хоча він не був визнаний недійсним у судовому порядку.
Суд не врахував норми ст. ст. 525, 526, 903 ЦК України, відповідно до яких фактично надані послуги підлягають оплаті, а одностороння відмова від виконання зобов`язання заборонена.
Фактично сторони уклали між собою цивільно-правовий договір, що містить елементи договору про надання послуг, договору доручення та посередницьких дій.
Оскільки ОСОБА_1 надав відповідачу послугу з державної реєстрації його намірів на продаж земельних ділянок, витратив на це кошти, то відповідач зобов`язаний відшкодувати ці витрати. 
Крім того, зважаючи на те, що відповідач допустив порушення умов Договору, відповідно до пункту 5.2 Договору він зобов`язаний сплатити позивачу штраф по 50 000,00 грн за кожен випадок порушення.
4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
Відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Вацюк Микола Володимирович, подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому вказав, що, на його думку, рішення Петрівського районного суду кіровоградської області від 14.01.2026 у цій справі є законним та обґрунтованим, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не може бути скасованим.
Суд правильно вказав, що Договір комерційного представництва, яким позивач обґрунтував свої вимоги, не відповідає вимогам ст. 243 ЦК України так, як жодна зі сторін вказаного Договору не є підприємцем. На цій підставі Договір слід вважати нікчемним.
Крім того, позивач безпідставно твердить про нібито два факти порушення зобов`язання з боку відповідача. Оскільки Договір передбачає обов`язок ОСОБА_1 надати допомогу відповідачу у питані продажу двох земельних ділянок, а не кожної окремо, то це твердження позивача є безпідставним.
Відповідач також вважає, що позивач безпідставно звинуватив відповідача у скоєнні злочину, звернувшись з відповідною заявою до Олександрійського РА ГУНП в Кіровоградській області. Такі дії позивача унеможливили подальше існування договірних відносин між сторонами так, як довіра між сторонами була втрачена. 
Вимога позивача про відшкодування 5 000,00 грн, нібито сплачених ним за реєстрацію у Державному реєстрі речових прав намірів власника продати земельні ділянки, не підлягає задоволенню в судовому порядку з таких підстав: 1) нікчемність договору від 14.08.2024 № 69-24/КП комерційного представництва; 2) у зв`язку з відсутністю доказів їх понесення так, як довідка нотаріуса не є допустимим доказом сплати коштів.
Також у відзиві відповідач повідомив суд про наявність у нього витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 5 000,00 грн.
5.Короткий зміст пояснень учасників справи, висловлених у судовому засіданні 
Позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Ковальова Тетяна Юріївна підтримали апеляційну скаргу. Крім того, вони підтримали клопотання про прийняття апеляційним судом додаткових доказів, які були долучені до апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційного суду клопотання позивача про прийняття додаткових доказів визнала необґрунтованим і відмовила у його задоволені.
Відповідач ОСОБА_2 особисто в судове засідання не з`явився, а його представник – адвокат Вацюк Микола Володимирович апеляційну скаргу не визнав з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, проте частково.
7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
14.08.2024 між адвокатом Ковальовим Андрієм Ігоровичем, як Комерційним представником, та ОСОБА_2 , як Клієнтом, було укладено договір комерційного представництва № 69-24/КП (далі – Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору Кохановський Валентин Володимирович (Клієнт) доручає, а Ковальов Андрій Ігорович (Комерційний представник) приймає до виконання доручення Клієнта щодо надання професійної правничої, консультаційної, посередницької та практичної допомоги з питання відчуження (продажу) належних Клієнту земельних ділянок площею 6,21 га, кадастровий № 3524986600:02:000:0300, розташованої на території Чечелівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та площею 3,10 га, кадастровий № 3524986600:02:000:0756, розташованої на території Чечеліївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, Ковальов А. І. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації його витрат в сумі 5000,00 грн, пов`язаних з виконанням доручення, а також стягнення штрафу за порушення умов Договору в сумі 100000,00 грн.
Суд першої інстанції вважав вимоги позивача недоведеними у зв`язку із невідповідністю укладеного між сторонами у справі Договору комерційного представництва від 14.08.2024 № 69-24/КП вимогам ст. 243 ЦК України та недоведеність належними та допустимими доказами реальності витрат позивача на вчинення реєстраційних дій на користь відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Сторони у справі визнають ту обставину, що 14.08.2024 адвокат Ковальов А. І., як Комерційний представник, та ОСОБА_2 , як Клієнтом, погодили умови договору комерційного представництва № 69-24/КП та особисто підписали його.
Відповідно до п. 1.1. Договору Клієнт доручає, а Комерційний представник приймає до виконання доручення Клієнта щодо надання професійної правничої, консультаційної, посередницької та практичної допомоги з питання відчуження (продажу) належних Клієнту земельних ділянок площею 6,21 га, кадастровий № 3524986600:02:000:0300, розташованої на території Чечелівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та площею 3,10 га, кадастровий № 3524986600:02:000:0756, розташованої на території Чечеліївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
За змістом ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Договір прийнято розглядати у кількох значеннях: 1) договір як юридичний факт; 2) договір як зобов`язальне правовідношення, яке виникає внаслідок укладення договору; 3) у формальному сенсі договір як документ, у якому фіксуються його умови; 4) договір як засіб правового регулювання, в тому числі конкретизації прав та обов`язків.
За загальним правилом, договір як універсальний регулятор приватних відносин, є підставою для встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін. 
Положення п. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України дають підстави вважати, що свобода договору має декілька складових, зокрема: свобода укладання договору; свобода у виборі контрагента; свобода у виборі виду договору; свобода у визначенні умов договору; свобода у виборі форми договору.
Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.
При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження.
У справах про невиконання або неналежне виконання зобов`язання, яке виникло на підставі договору, факт існування договору не може ігноруватися.
Водночас суд має встановити обставини укладення договору, відсутність рішення суду про визнання договору недійсним, відсутність підстав нікчемності правочину, зміст прав та обов`язків, які виникли на підставі договору, обставини належного виконання або порушення договору.
Петрівський районний суд Кіровоградської області у цій справі встановив, що 14.08.2024 адвокат Ковальов А. І., як Комерційний представник, та ОСОБА_2 , як Клієнт, уклали договір комерційного представництва № 69-24/КП. 
Ця обставина сторонами у справі визнається.
Поряд з цим суд дійшов висновку, що цей Договір не відповідає нормі ч. 1 ст. 243 ЦК України, а тому, вирішуючи спір, до уваги його не взяв. 
Такай висновок суду ґрунтується на тому, що ОСОБА_2 , якого мав представляти адвокат Ковальов А. І. у питаннях відчуження належних йому на праві власності двох земельних ділянок, не є підприємцем.
Згідно з ч. 1 ст. 243 ЦК України комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності.
Колегія суддів апеляційного суду загалом погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на суб`єктний склад сторін Договору, а саме те, що Кохановський В. В. виступає як фізична особа-власник земельних ділянок, яка має намір продати свою власність, а не як суб`єкт підприємницької діяльності, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу землі, тому між цими сторонами не могли виникнути правовідносини комерційного представництва.
Однак самої лише назви договору недостатньо для того, щоб суд не взяв його до уваги при вирішенні спору, який виник між сторонами у справі. 
Помилка сторін договору у зазначені його назві або кваліфікації, яка не відповідає дійсному змісту умов договору, не дає підстав вважати, що такий договір не є юридичним фактом, не породжує прав та обов`язків для його сторін, а також не виступає регулятором їх правовідносин.
До того ж, суд не встановив, що цей Договір був ким-небуть оспорений і визнаний судом недійсним, а також не встановив підстав вважати його нікчемним. 
Тобто, Договір є регулятором відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо виконання доручення з продажу земельних ділянок, визначає зміст їх прав та обов`язків, які вони узгодили на час його укладення, а його обов`язковість та виконуваність для сторін встановлена ст. 629 ЦК України.
У постанові від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 Верховного Суду виснував inter alia, що перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. 
Таким чином, з у рахуванням положень ч. 1 ст. 264 ЦПК України саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, встановлених під час розгляду справи, зокрема, надати відповідну кваліфікацію договору, якщо спір виник стосовно виконання його умов.
Однак суд першої інстанції цей свій обов`язок не виконав.
При цьому суд встановив, що в п. 1. 1 Договору від 14.08.2024 № 69-24/КП сторони визначили його предмет –доручення ОСОБА_2 адвокату Ковальову А. І. надати йому консультативну і практичну допомогу у питанні продажу двох земельних ділянок.
Згідно з п. 1.2 Договору з метою виконання зазначеного у п. 1.1. Договору доручення Комерційному представникові надається право представляти інтереси Клієнта перед усіма підприємствами, установами, організаціями, будь-якими фізичними та юридичними особами, незалежно від форм власності та галузевої належності, в установах Держгеокадастру, органах нотаріату, ДРАЦС. Мінюсту, ДВС, перед приватними виконавцями, у правоохоронних органах, а також, у разі необхідності, у судах загальної юрисдикції під час вирішення будь-яких питань щодо користування, володіння та розпорядження належними Клієнту земельними ділянками. Перелік органів, а також повноважень Комерційного представника за цим Договором не є вичерпним та обмежується виключно повноваженнями самого Клієнта. У ході виконання доручення його зміст може бути уточнений та/або розширений. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що укладений між сторонами по справі договір від 14.08.2024 № 69-24/КП слід вважати договором доручення так, як предмет цього договору відповідає визначенню договору доручення, яке наведено у ст. 1000 ЦК України.
За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (ч. 1 ст. 1000 ЦК України).
Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (ч. 2 ст. 1000 ЦК України).
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України).
Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч. 1 ст. 1004 ЦК України).
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. 
Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. 3 ст. 237 ЦК України).
За змістом норм ч. 3 ст. 237 та ст. 100 ЦК України укладений між довірителем та повіреним договір доручення є достатньою підставою для виникнення правовідносин представництва.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку позивач заявив вимогу про компенсацію його витрат, які він поніс у зв`язку із виконанням доручення відповідача, а саме компенсацію його витрат, пов`язаних з державною реєстрацією наміру щодо продажу земельних ділянок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з огляду на зміст наданого ОСОБА_2 доручення ОСОБА_1 такі витрати були необхідними для виконання доручення.
Так суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 130-1 ЗК України за наявності переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення її власник зобов`язаний не пізніш як за два місяці до дня укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки зареєструвати намір щодо продажу земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Сторони визнають, що на час укладення між ними договору доручення, належні відповідачу і призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні ділянки за кадастровими номерами: 3524986600:02:000:0300 та 3524986600:02:000:0756 були обтяжені орендою, а тому їх власник (відповідач) до укладення договору купівлі-продажу мав забезпечити виконання вимоги до ч. 3 ст. 130-1 ЗК України.
Згідно з абз. 5 ч. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація наміру власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення щодо її продажу здійснюється  нотаріусом, який здійснюватиме нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу такої земельної ділянки в межах його нотаріального округу за місцезнаходженням земельної ділянки або за зареєстрованим місцем проживання (місцезнаходженням) власника земельної ділянки, або нотаріусом, який його заміщує.
Як вже було зазначено, згідно з п. 1.1 Договору з метою виконання доручення ОСОБА_2 доручив ОСОБА_4 , зокрема, представляти його в органах нотаріату.
За державну реєстрацію обтяжень речових прав справляється адміністративний збір у розмірі 0,05 прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 4 ст. 34 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до наданої позивачем разом з позовною заявою довідки від 23.08.2024, виданої приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального кругу Кіровоградської області Приходько О. М., ОСОБА_1 здійснив оплату послуг у розмірі 5000,00 грн за реєстрацію обтяжень у Державному реєстрі речових прав – намірів власника земельних ділянок сільськогосподарського призначення за кадастровими номерами: 3524986600:02:000:0300 та 3524986600:02:000:0756, ОСОБА_2 , щодо їх продажу (а. с. 8).
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком місцевого суду про неналежність та недопустимість цієї довідки як доказу. 
Місцевий суд у мотивувальній частині рішення вказав, що зі змісту зазначеної довідки не вбачається, що позивач діяв від імені відповідача на виконання Договору від 14.08.2024 № 69-24/КП.
Проте у тексті вказаної довідки нотаріус конкретно вказав про отримання ним грошових коштів від ОСОБА_1 за реєстрацію у Державному реєстрі речових прав намірів ОСОБА_2 продати його земельні ділянки сільськогосподарського призначення за кадастровими номерами: 3524986600:02:000:0300 та 3524986600:02:000:0756. 
Таким чином, вказані у довідці нотаріусом ім`я власника земельних ділянок, зміст обтяження, яке реєструється нотаріусом, та об`єкти обтяження повністю співпадають зі змістом укладеного між сторонами у справі Договору від 14.08.2024 № 69-24/КП. 
Колегія суддів апеляційного суду також не погоджується з висновком суду першої інстанції по те, що довідка нотаріуса від 23.08.2024 не є документом, який відповідно до п. 23 розділу ІІІ «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що довідка, видана нотаріусом про прийняття коштів за здійснення реєстраційних дій не може визнаватися неналежним доказом у цій справі, адже обов`язок дотримуватися порядку ведення розрахунків та касових операцій у такому випадку покладається на нотаріуса, а не на особу, яка звернулася до нього за отриманням нотаріальних чи інших послуг. Тому на позивача не можуть покладатися негативні наслідки можливого порушення з боку нотаріуса порядку оформлення таких операцій під час здійснення ним своєї діяльності, зокрема і обов`язків державного реєстратора.
Крім того, питання обґрунтованості суми сплачених повіреним ОСОБА_1 грошових коштів за реєстрацію намірів ОСОБА_2 на продаж земельних ділянок не є предметом спору у цій справі так, як відповідно до ч. 1 ст. 237 та ч. 1 ст. 1000 ЦК України ОСОБА_1 діяв не від свого імені, а від імені ОСОБА_2 та за його рахунок.
У зв`язку із тим, що у справі відсутні будь-які відомості про те, що ОСОБА_2 забезпечив повіреного ОСОБА_1 необхідними для виконання доручення засобами, тому, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1007 ЦК України, він зобов`язаний відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення.
Якщо відповідач вважає, що нотаріус від його повіреного за реєстрацію намірів на продаж земельних ділянок отримав кошти понад норму, він не позбавлений права звернутися з вимогою про їх повернення. 
При цьому він не звільняється повністю або частково від обов`язку відшкодувати у повному обсязі фактичні витрати повіреного на виконання доручення.
З огляду на таке, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимоги про стягнення компенсації витрат ОСОБА_1 , понесених ним у зв`язку із виконанням доручення ОСОБА_2 , наданого згідно з укладеним між ними Договором, в сумі 5000,00 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 100000,00 грн за порушення умов договору, то колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд правильно відмовив у її задоволенні, але помилився з мотивами свого рішення. 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
Отже, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). 
Неустойка – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. У випадку порушення боржником свого обов`язку неустойка виконує функцію майнової відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку.
У цій справі ОСОБА_1 , посилаючись на пункти 5.1 та 5.2 Договору від 14.08.2024 № 69-24/КП, а також те, що ОСОБА_2 перешкоджав йому у виконанні доручення з продажу двох земельних ділянок, просив суд стягнути штраф по 50000,00 грн за кожен з двох фактів порушення.
Місцевий суд вважав такі вимоги безпідставними з огляду на те, що суд не взяв до уваги Договір, як доказ та юридичний факт, який породжує на його сторін правові наслідки. 
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з мотивами суду першої інстанції, про що вже вказано вище за текстом цієї постанови та наведено відповідне обґрунтування.
Водночас колегія суддів не погоджується з доводами позивача в цій частині. 
Згідно з п. 5.1 Договору від 14.08.2024 № 69-24/КП за невиконання (неналежне виконання) своїх обов`язків за цим Договором сторони несуть відповідальність, згідно з чинним законодавством.
Відповідно до п. 5.2 Договору за безпідставну відмову від виконання прийнятих на себе за цим Договором зобов`язань, у т. ч. в частині розрахунків, вина сторона сплачує на користь іншої сторони неустойку у вигляді штрафу в розмірі 50000,00 грн за кожен випадок порушення зобов`язання.
Позивач вважає, що ОСОБА_2 , супереч укладеному між ними Договору, самостійно, без участі повіреного, уклав 22.10.2024 два договори купівлі-продажу належних йому земельних ділянок за кадастровими номерами: 3524986600:02:000:0300 та 3524986600:02:000:0756, тим самим перешкодивши позивачу у виконанні наданого йому доручення.
При цьому факти укладення відповідачем особисто договорів купівлі-продажу земельних ділянок підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 12, 13) та визнається відповідачем.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким тлумаченням позивачем обставин справи в цій частині.
На думку колегії суддів мало місце одностороння відмова ОСОБА_2 від договору доручення до його виконання повіреним, що виявилося в особисте укладення ним договорів купівлі-продажу його майна (земельних ділянок).
Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору.
Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною (ч. 2 ст. 1008 ЦК України).
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що у зв`язку із відмовою ОСОБА_2 від Договору, що є суб`єктивним правом довірителя, яке він реалізує не залежно від волі повіреного або інших осіб, цей договір припинився.
При цьому відмова довірителя від договору не є його порушенням, оскільки йдеться про реалізацію права, а не про невиконання зобов`язання. 
Таким чином, передбачених ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України підстав, які породжують обов`язок сплатити неустойку, у цій справі позивач не довів, тому його вимоги про стягнення штрафу дійсно є безпідставними. Проте у цьому випадку відсутність підстав для стягнення неустойки обумовлена відсутністю фактів порушення зобов`язання, а не відсутністю договору про неустойку, як помилково вважав суд першої інстанції. 
9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження частково.
Суд першої інстанції неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, в наслідок неправильної оцінки доказів, неправильного визначення характеру правовідносин сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене у параграфі 8 цієї постанови, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 14.01.2026 належить скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині відшкодування витрат, пов`язаний з виконанням доручення задовольнити, а в частині стягнення неустойки – відмовити.
10.Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 повністю, не присудив позивачу компенсації понесених ним судових витрат, натомість присудив відповідачу понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.
У зв`язку із тим, що суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення позову, він відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України змінює розподіл судових витрат.
Стосовно судового збору.
З матеріалів справи відомо, що за подання до суду першої інстанції позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 1211,20 грн (а. с. 1), а за подання апеляційної скарги – 1453,44 грн (а. с. 122).
Позовні вимоги задоволено на 4,76 % (5000 х 100 / 105000 = 4,76).
Таким чином, відповідно до встановленого ч. 1 ст. 141 ЦПК України принципу розподілу судового збору, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація за сплачений судовий збір у такому розмірі: 
(1211,2 + 1453,440) / 100 х 4,76 = 126,84 грн.
Стосовно витрат на професійну правничу допомогу.
За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. 
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 статті 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (закон № 5076-VI), про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.
Відповідно до ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 4 - 6 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду в пунктах 21, 22 додаткової постанови від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Звертаючись до суду, позивач вказав у позовній заяві, що він очікує судові витрати, які складаються зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн (а. с. 2, 3).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, яку йому надавала у цій справі адвокат Ковальова Т. Ю., до суд надав такі докази: копію договору про надання правничої допомоги від 07.04.2025, згідно з п. 4.1 якого гонорар адвоката за цим договором є фіксованим і становить 10000,00 грн (а. с. 14); ордери на надання правничої допомоги адвокатом Ковальовою Т. Ю. – серія ВА № 1109693 від 07.04.2025 та серія ВА № 1132916 19.11.2025 (а. с. 16, 63 відповідно); детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом: збирання доказів та їх аналіз – 2000,00 грн, написання та подання до суду позовної заяви – 5000.00 грн, представництво інтересів ОСОБА_1 в суді – 3000,00 грн (а. с. 17); квитанція до прибуткового касового ордера від 07.04.2025 № 04-25 про сплату Ковальовим А. І, за договором про надання правничої допомоги 10000,00 грн (а. с. 18).
Відповідач до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу не подав.
Розмір витрат позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції підтверджено належними, допустимими достатніми та достовірними доказами.
З огляду на те що суд апеляційної інстанції, який постановив нове судове рішення, задовольнив позовні вимоги на 4,76 %, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: 
10000 / 100 х 4,76 = 476,00 грн.
Водночас відповідач ОСОБА_2 теж поніс витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, яку йому надавав адвокат Вацюк М. В.
На підтвердження цих витрат відповідач надав до суд надав такі докази: копію договору про надання правничої допомоги від 18.11.2025 № 58, згідно з п. 3.2 якого гонорар адвоката за цим договором є фіксованим і становить 10000,00 грн (а. с. 76, 77); детальний опис робіт по наданню правничої допомоги (а. с. 79); копію ордера на надання правничої допомоги адвокатом Вацюком М. В. – серія ВА № 1132801 від 18.11.2025 (а. с. 68); копію акту прийому передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги та оплату гонорару від 14.01.2026 згідно з яким Адвокат надав Клієнту правничу допомогу у справі № 398/2311/25 у повному обсязі на суму 10000,00 грн, які сплачені згідно з квитанцією від 18.11.2025 № 78 (а. с. 93); копію квитанції до прибуткового касового ордера від 18.11.2026 № 78 згідно з яким ОСОБА_2 сплатив адвокату Вацюку М. В. за договором про надання правничої допомоги 10000,00 грн (а. с. 78).
Згідно з детальним описом робіт, які виконав адвокат Вацюк М. В. за договором про надання правничої допомоги від 18.11.2025 № 58 у цивільній справі № 398/2311/25, ним виконано таке:
1)усна консультація з правових питань стягнення заборгованості – 500,00 грн;
2)ознайомлення із судовою практикою – 500,00 грн;
3)правовий аналіз позовної заяви та доказів – 1500,00 грн;
4)підготовка пояснення на позовну заяву та клопотань – 4000,00 грн;
5)участь у судових засіданнях, як представник – 3000,00 грн (а. с. 79).
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів подання до суду адвокатом Вацюком М. В. відзиву на позовну заяву, письмових пояснень. 
Подані до суду адвокатом Вацюком М. В. два клопотання: про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 57) та клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката (а. с. 72 – 74), по своїй суті не являються правничою допомогою, а тому вимога про компенсацію за їх складання в сумі 4000,00 грн, на думку колегії суддів апеляційного суду, є необґрунтованою. У зв`язку із цим доведеними є витрати відповідача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 6000,00 грн (10000 – 4000 = 6000).
З огляду на принцип, встановлений п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, та те, що судове рішення апеляційної інстанції ухвалене на користь відповідача на 95,24 %, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню: 
6000 / 100 х 95,24 = 5714,40 грн.
Крім того, в суді апеляційної інстанції професійну правничу допомогу відповідачу ОСОБА_2 також надавав адвокат Вацюк М. В., що підтверджується такими доказами: копією договору про надання правничої допомоги від 27.02.2026 № 12 згідно з п. 3.2 якого гонорар адвоката за цим договором є фіксованим і становить 5000,00 грн (а. с. 144); копію ордера на надання правничої допомоги адвокатом Вацюком М. В. – серія ВА № 1143872 від 13.03.2026 (а. с. 143); копію квитанції до прибуткового касового ордера від 27.02.2026 № 16 згідно з яким ОСОБА_2 сплатив адвокату Вацюку М. В. за договором про надання правничої допомоги 5000,00 грн (а. с. 145).
Позивач до суду апеляційної інстанції клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу не подав.
З огляду на принцип, встановлений п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, та те, що судове рішення апеляційної інстанції ухвалене на користь відповідача на 95,24 %, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню: 
5000 / 100 х 95,24 = 4762,00 грн.
Загальна сума витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу в судах першої та другої інстанцій, на компенсацію яких він має право, становить: 
5714,40 + 4762,00 = 10476,40 грн.
Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Зважаючи на те, що позов ОСОБА_1 задоволено частково і на обидві сторони покладаються судові витрати, то з ОСОБА_1 , на якого покладається більша сума судових витрат, на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця:
10476,40 – 126, 84 - 476,00 = 9873,56 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник – адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, задовольнити частково.
Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 14.01.2026 скасувати й ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) компенсацію витрат на виконання доручення - 5000,00 грн. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) компенсацію судових витрат – 9873,56 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст цієї постанови складено 04.06.2026

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова 

О. І. Чельник