Справа № 147/998/26 
Провадження № 2/147/620/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року с-ще Тростянець 

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Борейко О. Г.,
із секретарем Задверняк Т. П.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права власності, -
ВСТАНОВИВ:
24 квітня 2026 року в провадження судді Борейко О. Г. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права власності.
Стислий виклад позиції заявника та заперечень зацікавленої особи.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 . Дане підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6464492 від 10.02.2025.
Рішенням Тростянецької селищної ради Тростянецького району Вінницької області за 2011 рік «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» позивачу надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 24 м. кв. з наступною передачею у власність гаражного будівництва із земель житлової та громадської забудови Тростянецької сели ради в АДРЕСА_2 .
У подальшому, рішенням 33 сесії Тростянецької селищної ради від 06.09.2013 №467, затверджено ОСОБА_1 проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки будівництва індивідуального гаража площею 0.0024 га (кадастровий номер 0524155100:02:006:0093) за рахунок земель житлової та громадської забудови в АДРЕСА_3 . Даним рішенням також передано позивачу вищеозначену земельну ділянку видано документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0.0024 га для будівництва індивідуального гаража.
Таким чином, факт належності ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 0524155100:02:006:0093, що розташована в АДРЕСА_3 , підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 13513263 від 27.1 1.2013).
Окрім того, Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку підтверджується, що земельна ділянка площею 0.0024 га (кадастровий 0524155100:02:006:0093) передана позивачу у власність саме для будівні індивідуального гаража. Після отримання правовстановлюючих документів на землю, ОСОБА_1 за власні кошти розпочала у 2014 році будівництво гаража, яке завершила на початку 2016 року (кінець завершення внутрішніх робіт).
Згідно з даними технічного паспорту на двоповерховий гараж, розташований на АДРЕСА_3 від 16.04.2026, вищевказаний гараж має такі загальні площі: перший поверх - 18.8 м.кв, другий поверх - 19.9 м.кв., а разом 38.7 кв.м. Площа забудови 24.0 кв.м.
Позивач зазначає, що вона протягом тривалого часу відкрито, безперервно, добросовісно володіє та користується гаражем, доглядає за вказаним майном. Гараж є об`єктом завершеного будівництва і придатний для подальшої експлуатації. Разом з тим, його було збудовано без документів, що надають право на вию будівельних робіт, які передбачені ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а чинне законодавство України не передбачає можливості отримання дозвільних документів для вже збудованого об`єкта нерухомості. Про необхідність отримання відповідних документів позивачу не було відомо.
З Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 16.04.2026 вбачається, що гараж має ознаки надійної та безпечної експлуатації, побудований на земельній ділянці, яка для нього відведена. Тобто, під час проведення будівельних робіт з будівництва гаражу було дотримано архітектурних, будівельних, санітарних та екологічних норм. З початку будівництва його завершення жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом.
Зауважує, що відповідно до частин 3, 4. 5 ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-V1) не підлягають обов`язковій експертизі проекти будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Спірний гараж за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), а тому відповідно до приписів ч. 3 ст. 31 Закону №3038-VІ підстав для проведення обов`язкової експертизи документації не вбачається. 
Відповідно до інформаційної довідки №024/26, виданої 17.04.2026 ФОП ОСОБА_2 (незалежний оцінювач), середньо-ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 17.04.2026 складає 87274,00 грн.
У квітні 2026 року позивач звернулася до Сектору архітектури та просторового розвитку Гайсинської РДА із заявою на видачу містобудівних умов та обмежень, з метою введення експлуатації гаражного приміщення та реєстрації права власності на новостворений об`єкт. Однак, 14.04.2026 позивач отримала рішення про відмову відповідно до ч. 4 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. У примітці даної відмови зазначено, що земельна ділянка відповідно до містобудівної документації (плану зонування території) розташована в рекреаційній зоні активного відпочинку, в якій не передбачено будівництва індивідуальних гаражів. З наведеним позивач категорично не погоджується, оскільки Генеральний план по селищі Тростянець та відповідне зонування територій було затверджено у березні 2016 року (рішення №90 від 30.03.2016), тому посилання на невідповідність вимог містобудівної документації не може застосовуватися до правовідносин, які виникли раніше, так як у 2013 році органом місцевого самоврядування позивачу було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, і відповідно видано документ на право власності на означену земельну ділянку. Позивач наголошує на тому, що застосування містобудівних обмежень до будівництва, яке завершилось до зонування території та затвердження Генерального плану порушує принцип правової визначеності, суперечить принципу незворотності дії актів у часі та призводить до безпідставного обмеження права власності. Сам факт віднесення території до рекреаційної зони не є підставою знесення чи невизнання уже існуючого об`єкта. Окрім того, зауважує, що позивач здійснювала на той час (2014-2016 роки) будівництво на підставі рішення органу місцевого самоврядування; на земельній ділянці, що належить їй на праві власності та відповідно до її цільового призначення. Тобто будівництво є правомірним на момент його здійснення. Відсутність окремих формальних документів (рішення про початок будівництва, закінчення будівництва) не може автоматично свідчити про його незаконність, якщо: відсутні порушення прав інших осіб, об`єкт відповідає функціональному призначенню земельної ділянки. З огляду на що, на сьогоднішній день позивач не маючи можливості оформити та зареєструвати своє право власності на гараж у визначеному земельним законодавством порядку, тому змушена звернутись до суду з цим позовом.
У своєму позові просить визнати за ОСОБА_1 право власності на двоповерховий гараж, що розташований на АДРЕСА_3 , загальною площею 38,7 м.кв., з яких перший поверх 18,8 м.кв., другтй поверх -19.9 м.кв. 
Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, повідомила, що їй на момент будівництва не було відомо про отримання дозволу на початок робіт.
06.05.2026 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов. Відповідач – Тростянецька селищна рада Гайсинського району Вінницької області просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що твердження Позивача про те, що будівництво гаража не є самочинним не узгоджується з нормами чинного законодавства, так як згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як резюмує Верховний Суд України у своїй правовій позиції в справі №6- 1328цс15, про яку згадує Позивач, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Оскільки у Позивача відсутні документи, які надають право виконувати будівельні роботи, про що сам Позивач не заперечує у своєму позові: «збудовано без документів, що дають право на виконання будівельних робіт, які передбачені ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної документації....», Тростянецька селищна рада вважає, що двоповерховий гараж, що розташований на АДРЕСА_3 , загальною прощею 38,7 м.кв., з яких перший поверх - 18,8 м.кв., другий поверх 19,9 м.кв., є самочинним будівництвом. Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Водночас необхідними умовами згідно з положеннями ч. 1 ст. 376 ЦКУ є: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта.
У пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (провадження №14-445цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (пункти 6.31-6.33), постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі №947/22831/19, провадження №61- 9616св20).
Також відповідач зазначає, що згідно з положеннями п. 9 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порядок прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудованих на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Водночас технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 500 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті. До власників (користувачів) земельних ділянок, які відповідно до цього пункту подали документи про прийняття в експлуатацію збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт об`єктів будівництва, штрафні санкції за виконання будівельних робіт без отримання документів, що дають право на їх виконання, та за експлуатацію або використання об`єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, не застосовуються. Відповідно до п. 1 Розділу III Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року №158, прийняття в експлуатацію таких об`єктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання відповідної заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об`єкти, за результатами технічного обстеження цих об`єктів шляхом реєстрації поданої ними декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
13.05.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, яка не містить підпису позивача, тобто не відповідає вимогам ЦПК України, а тому така відповідь залишається без розгляду.
У судове засідання представник відповідача не з`явився, надав заяву про проведення розгляду справи без участі представника.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 27 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 
Ухвалою суду від 19 травня 2026 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Суд, з`ясувавши обставини справи, на які посилалась, як на підставу своїх вимог, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов наступних висновків.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Рішенням 33 сесії Тростянецької селищної ради від 06.09.2013 №467 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право власності на землю для будівництва індивідуального гаража», затверджено ОСОБА_1 проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки будівництва індивідуального гаража площею 0.0024 га (кадастровий номер 0524155100:02:006:0093) за рахунок земель житлової та громадської забудови в АДРЕСА_3 . Даним рішенням також передано позивачу вищеозначену земельну ділянку та видано документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0.0024 га для будівництва індивідуального гаража.
Факт належності ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 0524155100:02:006:0093, що розташована в АДРЕСА_3 , підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 13513263 від 27.1 1.2013). Цільове призначення: для будівництва індивідуального гаража. 
Зі змісту позову випливає, що після отримання правовстановлюючих документів на землю, ОСОБА_1 за власні кошти розпочала у 2014 році будівництво гаража, яке завершила на початку 2016 року (кінець завершення внутрішніх робіт).
Згідно з даними технічного паспорту на двоповерховий гараж, розташований на АДРЕСА_3 від 16.04.2026, вищевказаний гараж має такі загальні площі: перший поверх - 18.8 м.кв, другий поверх - 19.9 м.кв., а разом 38.7 кв.м. Площа забудови 24.0 кв.м.
Позивач зазначає, що вона протягом тривалого часу відкрито, безперервно, добросовісно володіє та користується гаражем, доглядає за вказаним майном. Гараж є об`єктом завершеного будівництва і придатний для подальшої експлуатації. Разом з тим, його було збудовано без документів, що надають право на вию будівельних робіт, які передбачені ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а чинне законодавство України не передбачає можливості отримання дозвільних документів для вже збудованого об`єкта нерухомості. Про необхідність отримання відповідних документів позивачу не було відомо.
З Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 16.04.2026 вбачається, що гараж має ознаки надійної та безпечної експлуатації, побудований на земельній ділянці, яка для нього відведена. Тобто, під час проведення будівельних робіт з будівництва гаражу було дотримано архітектурних, будівельних, санітарних та екологічних норм. З початку будівництва його завершення жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом.
Спірний гараж за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), а тому відповідно до приписів ч. 3 ст. 31 Закону №3038-VІ підстав для проведення обов`язкової експертизи документації немає. 
Відповідно до інформаційної довідки №024/26, виданої ФОП ОСОБА_2 (незалежний оцінювач) 17.04.2026, середньо-ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 17.04.2026 складає 87274,00 грн.
У квітні 2026 року позивач звернулася до Сектору архітектури та просторового розвитку Гайсинської РДА із заявою на видачу містобудівних умов та обмежень, з метою введення експлуатації гаражного приміщення та реєстрації права власності на новостворений об`єкт. 
14.04.2026 позивач отримала рішення про відмову відповідно до ч. 4 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. У примітці даної відмови зазначено, що земельна ділянка відповідно до містобудівної документації (плану зонування території) розташована в рекреаційній зоні активного відпочинку, в якій не передбачено будівництва індивідуальних гаражів. 
З наведеним позивач категорично не погоджується, що стало підставою для звернення з позовом до суду.
Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 статті 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України).
Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України. Згідно із ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно зі ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (ч. 1 ст. 375 Цивільного кодексу України).
Стаття 375 Цивільного кодексу України визначає право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Статтею 331 Цивільного кодексу України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї статті право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проекту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані ст. 376 Цивільного кодексу України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
Згідно із ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
З огляду на зазначені вище норми випливає, що для визнання будівництва самочинним достатньо наявності хоча б однієї ознаки, визначеної у ст. 376 УК України та ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Такий висновок знайшов своє підтвердження зокрема у постанові КАС ВС від 27.07.2022, у справі №826/12166/16.
Такі норми чинного законодавства України спростовують доводи позивача про те, що відсутність окремих формальних документів (рішення про початок будівництва, закінчення будівництва) не може автоматично свідчити про його незаконність, якщо: відсутні порушення прав інших осіб, об`єкт відповідає функціональному призначенню земельної ділянки.
Позивач не заперечує, що будівництво спірного гаража проводилося без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи.
Оскільки земельна ділянка за адресою: на АДРЕСА_3 , загальною площею 38,7 м.кв., надана у встановленому законом порядку ОСОБА_1 для будівництва індивідуальних гаражів, однак будівництво було здійснено без дозволу на проведення будівельних робіт, тому суд погоджується із доводами відповідача про те, що спірний об`єкт нерухомого майна – нежитлове приміщення двоповерховий гараж за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 38,7 м.кв., є самочинним будівництвом.
Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку. Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети, однак без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи - це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що ст. 376 Цивільного кодексу України розташована в главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний із питаннями права власності на земельну ділянку.
У постанові від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Подібні висновки також викладені і у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі №908/2388/21.
Водночас варто зазначити, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0524155100:02:006:0093, що розташована в АДРЕСА_3 , на якій здійснено будівництво спірного гаража.
У ст. 90 Земельного кодексу України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Як зазначено вище, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 
1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 
2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 
3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Наявність хоча би однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. 
Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі №908/2388/21 та у постанові КАС ВС від 27.07.2022 у справі №826/12166/16.
Водночас у своєму позові позивач, просить суд визнати право власності на двоповерховий гараж, що розташований по АДРЕСА_3 , загальною прощею 38,7 м.кв. з яких перший поверх - 18,8 м.кв., другий поверх 19,9 м.кв.
Разом із тим зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує свої вимоги положеннями статей 331, 375, 392 ЦК України та виходить із того, що спірний гараж не є самочинним будівництвом. Натомість судом установлено, що спірний об`єкт збудований без документа, який дає право на виконання будівельних робіт, а тому відповідно до частини першої статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом.
За таких обставин питання набуття права власності на спірний об`єкт може вирішуватися виключно в порядку та на умовах, визначених статтею 376 ЦК України. Однак заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на положеннях частин третьої або п`ятої статті 376 ЦК України та не містять відповідного способу захисту.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі №922/985/24, від 12.11.2024 у справі №911/3292/23, від 03.09.2024 у справі №907/358/20, від 27.08.2024 у справі №924/128/21, від 11.06.2024 у справі №914/3293/20, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23.
Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №903/1030/19.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи оцінку належності та ефективності обраного способу захисту, суд враховує положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, ЄСПЛ наголошував, що особа повинна мати ефективний засіб юридичного захисту на національному рівні, який дає можливість компетентному органу розглянути по суті скаргу щодо порушення прав та забезпечити належний захист таких прав. Водночас такий засіб захисту має бути ефективним як за законом, так і на практиці, а його застосування не повинно бути ускладнене діями чи бездіяльністю органів державної влади (рішення ЄСПЛ у справах Chahal v. the United Kingdom та Afanasyev v. Ukraine).
Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі №922/985/24, від 06.02.2024 у справі №916/1431/23, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.12.2025 у справі №908/2388/21 зазначала, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, то це не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Подібні висновки також викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №680/214/16, від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 20.07.2022 у справі №923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Тобто особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Такі висновки знайшли своє підтвердження у постанові ВП ВС від 15.11.2023 у справі №916/1174/22. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі №921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору щодо спірного гаража, який є самочинним будівництвом, і, такий спосіб захисту захищатиме права позивача, як власника земельної ділянки.
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як зазначалося вище, відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі №923/196/20).
Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
Отже, захист прав особи як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, має здійснюватися способами, передбаченими статтею 376 ЦК України.
Судом установлено, що спірний гараж є самочинним будівництвом, оскільки збудований без документа, який дає право на виконання будівельних робіт. Тому, питання набуття права власності на нього може бути вирішене виключно у порядку, визначеному статтею 376 ЦК України.
Однак заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на положеннях статті 376 ЦК України та не відповідають передбаченим нею способам захисту. Тому суд переконаний, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Доводи позивача про те, що їй не було відомо про необхідність отримання документа, який дає право на виконання будівельні роботи, наведених висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди наводити мотиви своїх рішень, однак не вимагає надання детальної відповіді на кожен довід сторін. Межі такого обов`язку залежать від характеру рішення та обставин конкретної справи.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат.
Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Частинами 1-2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, за подачу позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 1331,20 грн.
Враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права власності – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;
відповідач – Тростянецька селищна рада Гайсинського району Вінницької області, код ЄДРПОУ - 04326224, місцезнаходження: вул. Соборна, буд. 77, с-ще Тростянець, Гайсинський район, Вінницька область, 24300.
Повний текст рішення складено 22.06.2026.

Суддя О. Г. Борейко