СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Харків Справа № Б-24/163-09 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В.,
за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І., 
за участю представників:
апелянта - Безпалий С.О. - на підставі ордеру серії АН №1998529 від 08.06.2026,
розглянувши у відритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Богдана Олександра Євгеновича, м.Київ (вх.№1043 Х/1) на ухвалу господарського суду Харківської області від 14.04.2026 у справі №Б-24/163-09 (суддя Усатий В.О., постановлену в м. Харків, дата складення повного тексту - 24.04.2026) за результатами розгляду заяви Богдана Олександра Євгеновича на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вх.№ 30265)
за заявою фізичної особи - підприємця Богдана Олександра Євгеновича, с.Тавільжанка,
про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Харківської області від 01.07.2010 у справі №Б-24/163-09 визнано фізичну особу-підприємця Богдана Олександра Євгеновича банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.12.2015 у справі №Б-24/163-09 ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Кошовського С.В.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.01.2019 у справі №Б-24/163-09 затверджено наданий суду звіт ліквідатора; припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця Богдана Олександра Євгеновича; зобов`язано державного реєстратора внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Богдана Олександра Євгеновича та передати органам, які здійснювали облік, відповідне повідомлення про зняття фізичної особи-підприємця з обліку; ухвалено вимоги кредиторів фізичної особи-підприємця Богдана Олександра Євгеновича, які не задоволені за недостатністю майна банкрута, визнати погашеними; провадження у справі закрито.

11.12.2025 Богданом Олександром Євгеновичем подано до господарського суду Харківської області скаргу на дії Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вх.№29013), в якій просив суд:
1) визнати бездіяльність посадових осіб Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягає у не закінчені виконавчого провадження № 51314716, протиправною;
2) зобов`язати Відділ примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №51314716 з виконання виконавчого листа №2-2141/2011 від 01.03.2012, виданого Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з Богдана Олександра Євгеновича на користь ПАТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором від 04.04.2008 №77.2/СЖ-102.08.2 у розмірі 5202017,64грн. та судових витрат у справі у розмірі 1820,00грн.
Обґрунтовуючи підстави для задоволення вказаної скарги боржник посилався на те, що попри визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури щодо нього, 06.06.2016 постановою про відкриття виконавчого провадження №51314716 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2141/2011 від 01.03.2012, виданого Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з Богдана Олександра Євгеновича на користь АТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором від 04.04.2008 № 77.2/СЖ-102.08.2 у розмірі 5202017,64грн. та судових витрат у справі у розмірі 1820,00грн.
Скаржник вказував, що відповідно до пункту 6-1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Отже, на думку скаржника, державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження ВП №51314716 у зв`язку з визнанням фізичної особи-підприємця Богдана Олександра Євгеновича банкрутом та відкриттям ліквідаційної процедури.
23.11.2016 до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ м. Києва ліквідатором фізичної особи-підприємця Богдана О.Є. арбітражним керуючим Кошовським С.В. подано заяву про скасування арештів, в якій викладено прохання закінчити усі виконавчі провадження за участю банкрута та скасувати усі накладені арешти. До вказаної заяви додано копію постанови господарського суду Харківської області від 01.07.2010 у справі № Б-24/163-09.
Проте, згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавче провадження (ВП № 51314716) з виконання виконавчого листа № 2-2141/2011 від 01.03.2012, виданого Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з Богдана Олександра Євгеновича на користь АТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором №77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008 у розмірі 5202017,64грн. та судових витрат у справі у розмірі 1820,00грн. не закінчено, а його примусове виконання продовжується.
З огляду на те, що станом на 2025 рік виконавче провадження завершено не було, 03.11.2025 боржником було направлено до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) заяву про завершення виконавчого провадження №51314716 у зв`язку із визнанням боржника банкрутом. Проте, у відповіді Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.11.2025 за підписом в.о. начальника Едуарда Кузьмишина зазначено, що стаття 39 Закону України "Про виконавче провадження" не передбачає собою завершення виконавчого провадження у зв`язку з визнанням боржника банкрутом.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.12.2025 у справі №Б-24/163-09 повернуто скаргу Богдана Олександра Євгеновича (вх. № 29013 від 11.12.2025) на дії Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо відмови в закінчені виконавче провадження № 51314716 по справі №Б-24/163-09 без розгляду, з тих підстав, що заявником було пропущено визначений пунктом "а" частини 1 статті 341 Господарського процесуального кодексу України строк на подання відповідної скарги, при цьому, відповідного клопотання про поновлення пропущеного строку скаржником до скарги не подавалось.

24.12.2025 ОСОБА_1 повторно подано до господарського суду Харківської області скаргу на дії Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вх. № 30265), в якій скаржник просив суд:
1) поновити строк на звернення зі скаргою на дії Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України;
2) визнати бездіяльність посадових осіб Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягає у не закінчені виконавче провадження № 51314716, протиправною;
3) зобов`язати Відділ примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження № 51314716 з виконання виконавчого листа № 2-2141/2011 від 01.03.2012, виданого Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з Богдана Олександра Євгеновича на користь АТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором від 04.04.2008 №77.2/СЖ-102.08.2 у розмірі 5202017,64грн та судових витрат у справі у розмірі 1820,00грн.
Фактично доводи скарги ОСОБА_1 за вх. № 30265 мають ідентичне обґрунтування, як і раніше подана скарга за вх. № 29013.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.01.2026 у справі №Б-24/163-09 задоволено клопотання Богдана О.Є. про поновлення процесуального строку для подання скарги; призначено скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вх. № 30265) до розгляду на 13.01.2026; залучено до участі у розгляді скарги Богдана О.Є. (вх. № 30265) - Відділ примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк".

07.01.2026 АТ "Родовід Банк" подано до господарського суду Харківської області клопотання (вх. № 382) про закриття провадження у справі з розгляду скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження № 51314716 з виконання виконавчого листа № 2-2141/2011 від 01.03.2012, виданого Деснянським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором № 77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008 у розмірі 5202017,64 грн. та судових витрат по справі у розмірі 1820,00 грн.
В обґрунтування поданого клопотання АТ "Родовід Банк" посилався на те, що судом, який розглядав справу як суд першої інстанції й ухвалив рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором №77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008 та видавав виконавчий документ № 2-2141/2011 від 01.03.2012, є Деснянський районний суд м. Києва, отже, на думку банку, саме до цього суду мала подаватись скарга.
Також банк зауважував на тому, що на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 01.10.2021 у справі у № 2-2141/11 замінено сторону стягувача з АТ "Родовід Банк" на ТОВ "ФК "Інвест Кредо".
19.01.2026 Київським міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України подано до господарського суду Харківської області відзив (вх. №1458), в якому просив суд закрити провадження з розгляду скарги ОСОБА_1 , скаргу залишити без задоволення.
20.01.2026 ОСОБА_1 подано до господарського суду Харківської області заперечення на клопотання АТ "Родовід Банк" та Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закриття провадження (вх. №1592).
Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №Б-24/163-09 залучено до участі у розгляді скарги ОСОБА_1 (вх. №30265) - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест - Кредо"; зобов`язано скаржника та Відділ примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України до дати проведення судового засідання надати суду надати суду відомості про актуального стягувача у виконавчому провадженні №51314716; запропоновано ТОВ "Інвест - Кредо" надати суду: відзив на скаргу ОСОБА_1 (вх. №30265) з його правовим та документальним обґрунтуванням; докази надсилання відзиву на адресу скаржника.
Місцевим господарським судом було встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2021 у справі №2-2141/11 було замінено Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк" як сторону у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва від 07.06.2011 у справі №2-2141/11 за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості), на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест-Кредо" (попередня назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Інвест - Кредо").
За наведених обставин, суд дійшов висновку про необхідність залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Кредо" (попередня назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Інвест - Кредо") до участі у розгляді скарги Богдана Олександра Євгеновича на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вх.№ 30265), оскільки рішення, прийняте за результатом розгляду скарги може вплинути на його права та обов`язки.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.04.2026 у справі №Б-24/163-09 відмовлено в задоволенні скарги Богдана Олександра Євгеновича на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вх. № 30265).
Відповідні висновки місцевого господарського суду мотивовані тим, що статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній на момент ухвалення постанови суду від 01.07.2010 у даній справі) визначено, що боржник - це суб`єкт підприємницької діяльності, неспроможний виконати свої грошові зобов`язання перед кредиторами, у тому числі зобов`язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов`язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), протягом трьох місяців після настання встановленого строку їх сплати. 
В межах розгляду справи №2-2141/11 боржником є ОСОБА_1 як фізична особа, тоді як боржником у справі № Б-24/163-09 про банкрутство є ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець.
Господарський суд першої інстанції вказав, що Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачав можливість банкрутства фізичних осіб за боргами, які виникли саме внаслідок підприємницької діяльності, тобто фізичних осіб-підприємців. 
При цьому, ототожнення скаржником на свою користь понять "фізичної особи" та "фізичної особи-підприємця" є помилковим, з огляду на те, що процедура неплатоспроможності саме фізичної особи (не фізичної особи-підприємця) є новелою Кодексу України з процедур банкрутства, введеного в дію 21.10.2019, тоді як справа про банкрутство ФОП Богдана О.Є. була закрита 22.01.2019 згідно з нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (тобто, до введення в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства).

Крім того, Богданом О.Є. вже було реалізовано своє право на подання до Деснянського районного суду міста Києва у справі №2-2141/11 заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, обґрунтування якої є тотожним за своїм змістом поданій у справі №Б-24/163-09 скарги на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, та в задоволенні якої було відмовлено ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.09.2025, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.03.2026 у справі №2-2141/11 .
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги Богдана Олександра Євгеновича на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

ОСОБА_1 з ухвалою місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 14.04.2026 у справі №Б-24/163-09 та прийняти нове рішення, яким вимоги скарги на дії державного виконавця та інших посадових осіб органу державної виконавчої служби задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим заявником доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення відповідної скарги на дії державного виконавця.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 витребувано у господарського суду Харківської області матеріали справи №Б-24/163-09 щодо розгляду заяви Богдана Олександра Євгеновича на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вх.№ 30265); відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи.
13.05.2026 матеріали справи №Б-24/163-09 (24 том) надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Богдана Олександра Євгеновича на ухвалу господарського суду Харківської області від 14.04.2026 у справі №Б-24/163-09; встановлено сторонам у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на 10.06.2026 о 12:00 годині.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 10.06.2026 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 14.04.2026 у справі №Б-24/163-09 та прийняти нове рішення, яким вимоги скарги на дії державного виконавця та інших посадових осіб органу державної виконавчої служби задовольнити.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, учасники провадження у справі про банкрутство про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлені завчасно належним чином, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (стаття 42 Господарського процесуального кодексу України), колегія суддів вважає за можливе розглянути скарги в даному судовому засіданні за наявними у матеріалах справи доказами.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до статті 339-1 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно з приписами статті 340 Господарського процесуального кодексу України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Постановою господарського суду Харківської області від 01.07.2010 у справі № Б-24/163-09 визнано фізичну особу-підприємця Богдана Олександра Євгеновича банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ухвалено, що з дня прийняття постанови підприємницьку діяльність банкрута припинити, строк виконання всіх грошових зобов`язань, та зобов`язань щодо сплати податків і обов`язкових платежів вважати таким, що настав, припинити нарахування неустойки, відсотків та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості, вимоги за зобов`язаннями банкрута, що виникли під час проведення процедур банкрутства, пред`являються в межах ліквідаційної процедури, припинити стягнення з банкрута за всіма виконавчими документами, за винятком виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів, а також за вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян; встановлено строк у 60 днів для пред`явлення вимог кредиторів до банкрута; скасовано арешти, що накладені на майно боржника і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника у тому числі податкові застави. Накладання нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається; призначено ліквідатора (т.24 а.с.16-20).
В подальшому, ухвалою господарського суду Харківської області від 22.01.2019 у справі №Б-24/163-09 затверджено наданий суду звіт ліквідатора; припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця Богдана Олександра Євгеновича; зобов`язано державного реєстратора внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Богдана Олександра Євгеновича та передати органам, які здійснювали облік, відповідне повідомлення про зняття фізичної особи-підприємця з обліку; ухвалено вимоги кредиторів фізичної особи-підприємця Богдана Олександра Євгеновича, які не задоволені за недостатністю майна банкрута, визнати погашеними; провадження у справі закрито (т.24 а.с.26-27).
Звертаючись до суду з відповідною скаргою Богдан Олександр Євгенович зазначав про те, що попри визнання його банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, 06.06.2016 постановою про відкриття виконавчого провадження №51314716 було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2141/2011 від 01.03.2012, виданого Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з Богдана Олександра Євгеновича на користь АТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором від 04.04.2008 № 77.2/СЖ-102.08.2 у розмірі 5202017,64грн. та судових витрат у справі у розмірі 1820,00грн. (т.24 а.с.21)
Скаржник вказував, що відповідно до пункту 6-1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Отже, на думку останнього, державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження ВП №51314716, у зв`язку із визнанням фізичної особи-підприємця Богдана Олександра Євгеновича банкрутом та відкриттям ліквідаційної процедури.
23.11.2016 до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ м. Києва ліквідатором боржника - фізичної особи-підприємця Богдана О.Є. арбітражним керуючим Кошовським С.В. було подано заяву про скасування арештів, в якій викладено прохання закінчити всі виконавчі провадження за участю банкрута та скасувати всі накладені арешти. До вказаної заяви додано копію постанови господарського суду Харківської області від 01.07.2010 у справі №Б-24/163-09 (т.24 а.с.9).
Проте, згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавче провадження (ВП № 51314716) з виконання виконавчого листа № 2-2141/2011 від 01.03.2012, виданого Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з Богдана Олександра Євгеновича на користь АТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором №77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008 у розмірі 5202017,64грн. та судових витрат у справі у розмірі 1820,00грн. не закінчено, а його примусове виконання продовжується (т.24 а.с.10-13).
З огляду на те, що станом на 2025 рік виконавче провадження завершено не було, 03.11.2025 боржником було направлено до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про завершення виконавчого провадження №51314716 у зв`язку із визнанням боржника банкрутом (т.24 а.с.7-9). 
26.11.2025 Відділом примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України було надано відповідь на вказану заяву (т.24 а.с.15), в якій зазначено про відсутність підстав для завершення виконавчого провадження в порядку статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" з підстав визнання боржника банкрутом.

Судова колегія зазначає, що стаття 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює порядок розгляду спорів, стороною в яких є боржник.
Відповідно до частини 1 статті 7 цього Кодексу спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з частиною 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Відповідно до частини 3 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
Отже, норми Кодексу України з процедур банкрутства передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15.01.2020 у справі №607/6254/15-ц, від 18.02.2020 у справі №918/335/17, Верховним Судом у постановах від 30.01.2020 у справі №921/557/15-г/10, від 06.02.2020 у справі №910/1116/18.
В постанові від 29.08.2022 у справі №910/10877/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначав, що встановлена вимогами статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства концентрація майнових спорів за участю боржника виключно в межах справи про банкрутство дозволяє здійснювати ефективний судовий контроль щодо збереження майнових активів боржника у його розпорядженні, з метою відновлення платоспроможності такого боржника або належного формування ліквідаційної маси банкрута.
Результати розгляду скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, пов`язані із виконанням судового рішення, ухваленого за результатом майнового спору за участі боржника, можуть впливати на рух його майнових активів.
Тому, попри те, що майновий спір за участі боржника було вирішено до відкриття провадження у справі про його банкрутство, однак розгляд в подальшому процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у господарській справі, ухвалених за результатами розгляду такого майнового спору, має відбуватися за правилами Господарського процесуального кодексу України з обов`язковим урахуванням положень ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства.
Тобто, у такому випадку, скарга на дії (бездіяльність) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця має розглядатися господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, безвідносно до того, що сам майновий спір не розглядався у межах такої справи (оскільки був вирішений до відкриття провадження у справі про банкрутство).
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 13.04.2023 у справі № 910/21981/16 викладений правовий висновок щодо юрисдикції господарських судів стосовно спорів, стороною яких є боржник у справі про банкрутство. Верховний Суд у даній постанові зазначив, що з введенням в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства справи у спорах, наслідком вирішення яких може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника у справі про банкрутство, а також спори з вимогами до боржника за правилами ст.7 цього Кодексу підлягають розгляду виключно у межах справи про його банкрутство.
Системний аналіз змісту приписів статей 7 Кодексу України з процедур банкрутства в сукупності зі статтями 20, 30 Господарського процесуального кодексу України щодо предметної та територіальної юрисдикції (підсудності) свідчить, що принцип концентрації в межах справи про банкрутство всіх спорів, у яких стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна є універсальним і норми Господарського процесуального кодексу України чи Кодексу України з процедур банкрутства не встановлюють винятків із цього правила, що забезпечує дієвість механізму забезпечення реалізації принципу конкурсного імунітету, а також судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, за яким усі рішення чи дії, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство.
Також, конкретизуючи (уточнюючи) висновки, викладені у постанові від 29.08.2022 у справі №910/10877/17, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 13.04.2023 у справі №910/21981/16 зробив висновок щодо співвідношення приписів статей 339, 340 Господарського процесуального кодексу України та статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, що пов`язані з виконанням судового рішення, ухваленого за результатом майнового спору, стороною якого є боржник. Верховний Суд зазначив, що сутність судового контролю за виконанням судових рішень полягає у розгляді та вирішенні судом скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Підставою для здійснення такого контролю є звернення сторони виконавчого провадження, яка вважає, що відповідним рішенням (дією, бездіяльністю) порушено її права, оскільки на дату такого звернення добровільно не виконані її вимоги виконавцем/посадовою особою державної виконавчої служби або приватним виконавцем.
Тож питання, що є предметом розгляду суду під час судового контролю за виконанням судових рішень, має усі характерні ознаки спору, оскільки постає як стан невизначеності у правах та обов`язках її учасників, що має бути усунутий судовим рішенням. Та обставина, що спір цей є суто процесуальним, особливого значення в розглядуваному контексті не має. Адже за змістом ч.1 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства саме господарський суд, що здійснює провадження у справі про банкрутство, розглядає спори, стороною яких є боржник, причому частина друга цієї статті конкретизує, що до таких спорів належать спори щодо інших вимог до боржника, тобто спори, які тим чи іншим чином стосуються інших вимог до боржника.
Тому в разі оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, які стосуються виконання судового рішення, ухваленого у спорі за участю боржника в межах справи про банкрутство відповідно до приписів статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, очевидно, що така скарга (заява, позов) підлягає розгляду судом, який розглянув справу в майновому спорі чи іншому спорі з вимогами до боржника як суд першої інстанції (стаття 340 Господарського процесуального кодексу України), тобто судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, навіть за умови, що відповідачем є суб`єкт владних повноважень згідно з абзацом четвертим частини другої цієї норми.
Верховний Суд наголосив, що вирішуючи питання, пов`язані з оскарженням рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо примусового виконання (звернення стягнення на кошти та інше майно) за рішеннями у спорах (правовідносинах), стороною яких є боржник у справі про банкрутство, які були вирішені поза межами справи про банкрутство до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства або з інших причин, господарським судам слід урахувати у системному взаємозв`язку статей 339, 340 Господарського процесуального кодексу України та статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, керуючись пріоритетом приписів спеціального закону - Кодексу України з процедур банкрутства, а також закріпленими у цьому законі принципами концентрації всіх спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство та судового контролю у відносинах банкрутства (неплатоспроможності).
Враховуючи вищевикладене в сукупності, приймаючи до уваги, що скарга Богдана О.Є. обґрунтована невиконанням, на його думку, Відділом примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вимог правових наслідків ухвалення постанови господарського суду Харківської області від 01.07.2010 та постановлення ухвали господарського суду Харківської області від 22.01.2019 у справі № Б-24/163-09, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо розгляду відповідної скарги в межах провадження у даній справі про банкрутство.

Разом з тим, судова колегія враховує, що на розгляді Деснянського районного суду міста Києва перебувала справа №2-2141/11 за позовом ПАТ "Родовід Банк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості по кредитному договору № 77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008 в розмірі 5202017,64грн.
07.06.2011 Деснянським районним судом міста Києва було ухвалено заочне рішення у справі №2-2141/11, яким позов задоволено.
20.07.2011 Деснянський районний суд міста Києва заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.06.2011 залишив без задоволення.
21.11.2011 Апеляційний суд міста Києва залишив без змін заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.06.2011.
01.03.2012 Деснянським районним судом міста Києва на виконання заочного рішення видано відповідний виконавчий лист № 2-2141/2011.
06.06.2016 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51314716 з примусового виконання виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва від 01.03.2012 № 2-2141/11.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01.10.2021 у справі № 2-2141/11 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Інвест-кредо" про заміну стягувача його правонаступником; замінено сторону у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва від 07.06.2011 у справі №2-2141/11 за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, а саме: замінено стягувача Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк" (код ЄДРПОУ 14349442) на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Інвест-кредо" 
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з заявою, в якій просив суд визнати виконавчий лист №2-2141/2011, який виданий Деснянським районним судом міста Києва 01.03.2012 у цивільній справі №2-2141/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором №77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008 у розмірі 5 202 017,64 грн. таким, що не підлягає виконанню, обґрунтування якої є тотожним за своїм змістом поданій у справі № Б-24/163-09 скарги на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.09.2025, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.03.2026 у справі №2-2141/11 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа №2-2141/2011 від 01.03.2012 таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 05.03.2026 у справі №2-2141/11 вбачається, що судом було встановлено наступне:
"04.04.2008 між ВАТ "Родовід Банк" та громадянином України ОСОБА_1 укладено кредитний договір №77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008 (т. 1 а.с. 7-11).
Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008, банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 200000,00 доларів США строком по 04.04.2011 року включно.
Положення статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможностіборжника або визнання його банкрутом" в редакції, яка діяла на момент винесення господарським судом Харківської області постанови від 01.07.2010, визначало, що боржником є суб`єкт підприємницької діяльності (ФОП), неспроможний виконати свої грошові зобов`язання перед кредиторами, у тому числі зобов`язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов`язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), протягом трьох місяців після настання встановленого строку їх сплати. 
Отже, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачав можливість банкрутства фізичних осіб за боргами, які виникли внаслідок підприємницької діяльності, тобто фізичних осіб-підприємців. Банкрутство фізичної особи без такого статусу стало можливим лише після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства - 21.10.2019. 
Враховуючи зміст пункт 1.1. кредитного договору №77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008, позичальником є громадянин України - Богдан Олександр Євгенович, тобто фізична особа, якій було відкрито відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі.
Таким чином, враховуючи вище викладене, визнання фізичної особи - підприємця Богдана О.Є. банкрутом, на підставі постанови господарського суду Харківської області від 01.07.2010, не поширюється на Богдана О.Є., як фізичну особу".

Київський апеляційний суд у постанові від 05.03.2026 у справі №2-2141/11 також вказав, що визнання Богдана О.Є. як фізичної особи-підприємця банкрутом за боргами, які виникли в нього в процесі діяльності як ФОП, не звільняє його від виконання фінансового зобов`язання (кредиту на споживчі цілі) яке він взяв на себе як фізична особа, а виконавчий документ - виконавчий лист про стягнення боргу з Богдана О.Є. визначає боржника як фізичну особу, без зазначення його господарського статусу та підлягає виконанню.
Лише після прийняття Кодексу України з процедур банкрутства, та введення його в дію 21.10.2019, в законодавстві вперше запровадили можливість банкрутства фізичної особи (без статусу ФОП).
Крім того, апеляційний суд зазначив, що визнання фізичної особи - підприємця Богдана О.Є банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури визначено 01.07.2010 за постановою господарського суду Харківської області у справі № Б-24/163-09, проте строк виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором № 77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008 мав настати за пунктом 1.1. цього договору - 04.04.2011, із зазначеним позовом кредитор звернувся 11.02.2011, 07.06.2011 районним судом ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості, яке залишено без змін 21.11.2011 апеляційним судом.
Рішення суду про стягнення заборгованості залишається невиконаним, заявник не спростовує наявність заборгованості за вищезазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили та не скасоване у встановленому законом порядку.
З огляду на вищевказане суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи заявника про припинення його зобов`язань та визнання виконавчого листа № 2-2141/2011 від 01.03.2012 виданого на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2011, яке набрало законної сили, з посиланням на постанову господарського суду Харківської області від 01.07.2010 у справі № Б-24/163-09.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, в межах розгляду справи №2-2141/11 було встановлено відсутність обставин щодо припинення зобов`язань ОСОБА_1 як фізичної особи за кредитним договором № 77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008, та визнання виконавчого листа № 2-2141/2011 від 01.03.2012 виданого на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2011, з підстав визнання останнього банкрутом на підставі постанови господарського суду Харківської області від 01.07.2010 у справі № Б-24/163-09.

Окрім викладеного, судова колегія зазначає, що статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній на момент ухвалення постанови суду від 01.07.2010 у даній справі) визначено, що боржник - це суб`єкт підприємницької діяльності, неспроможний виконати свої грошові зобов`язання перед кредиторами, в тому числі зобов`язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов`язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), протягом трьох місяців після настання встановленого строку їх сплати. 
В межах розгляду справи №2-2141/11 боржником є ОСОБА_1 як фізична особа, тоді як боржником у справі №Б-24/163-09 про банкрутство є ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець.
Як вірно зазначено місцевим господарським судом, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачав можливість банкрутства фізичних осіб за боргами, які виникли саме внаслідок підприємницької діяльності, тобто фізичних осіб-підприємців. 
Натомість, як встановлено в межах справи №2-2141/11, позичальником в межах кредитного договору № 77.2/СЖ-102.08.2 від 04.04.2008, є громадянин України - ОСОБА_1 , тобто фізична особа, якій було відкрито відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі, та відповідно визнання ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця банкрутом за боргами, які виникли у нього в процесі діяльності як ФОП, не звільняє останнього від виконання фінансового зобов`язання (кредиту на споживчі цілі) яке він взяв на себе як фізична особа.
При цьому, ототожнення скаржником на свою користь понять "фізичної особи" та "фізичної особи-підприємця" є помилковим, з огляду на те, що процедура неплатоспроможності саме фізичної особи (не фізичної особи-підприємця) є новелою Кодексу України з процедур банкрутства, введеного в дію 21.10.2019, тоді як справа про банкрутство ФОП Богдана О.Є. була закрита 22.01.2019 згідно з нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (тобто, до введення в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства).

Крім того, як зазначено вище, ОСОБА_1 ним вже було реалізовано право на подання до Деснянського районного суду міста Києва у справі №2-2141/11 заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, обґрунтування якої є тотожним за своїм змістом поданій у справі № Б-24/163-09 скарги на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, та в задоволенні якої було відмовлено ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.09.2025, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.03.2026 у справі №2-2141/11 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що підстави для його скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, ухвалу господарського суду Харківської області від 14.04.2026 у справі №Б-24/163-09 слід залишити без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу господарського суду Харківської області від 14.04.2026 у справі №Б-24/163-09 залишити без змін.
Повна постанова складена 19.06.2026.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя С.Ч. Жельне 

Суддя П.В. Тихий