УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року
м. Київ

справа № 757/4354/23
провадження № 61-5473ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 березня 2026 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК СЕРВІС ГРУП» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖК СЕРВІС ГРУП» (далі -ТОВ «ЖК СЕРВІС ГРУП») звернулося з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просили стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 31 грудня 2021 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 16 071,13 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року позов ТОВ «ЖК СЕРВІС ГРУП» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ЖК СЕРВІС ГРУП» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 16 071,13 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ЖК СЕРВІС ГРУП» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року залишено без змін.

06 грудня 2025 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участь у справі, через систему «Електронний суд» звертався до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року в даній справі.

У відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2026 року.

12 лютого 2026 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, але рішенням вирішено питання про її права та обов`язки, через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року залишено без руху та надано строк для виконання вимог цієї ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала мотивована тим, що:
до апеляційної скарги ОСОБА_1 не було додано доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду першої інстанції (за наявності). За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без руху для подання належним чином обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, підтвердженої належними доказами відповідно до вимог пункту 4 частини 4 статті 356 ЦПК України;
до апеляційної скарги не додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі;
при зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_1 зазначив, що оскільки він не був відповідачем у процесі та є особою, чиї права вирішено без його участі, тому в даному випадку він захищає своє порушене право як фактичний споживач житлово-комунальних послуг та має право, як споживач, на звільнення від сплати судового збору відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на те, що вказаний позов подано у зв`язку з порушенням права ТОВ «ЖК СЕРВІС ГРУП» як виконавця житлово-комунальних послуг для споживачів, підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору відповідно до частини 3 статті 22 цього Закону відсутні;
крім того, ОСОБА_1 також зазначив, що у разі відмови в задоволенні клопотання про звільнення його від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», просив звільнити його від сплати судового збору (або відстрочити його сплату до ухвалення рішення у справі) на підставі статті 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 136 ЦПК України, враховуючи виключні обставини та необхідність забезпечення доступу до суду для особи, незалученої до розгляду справи судом першої інстанції. Аналіз клопотання ОСОБА_1 свідчить, що та обставина, що ОСОБА_1 не був залучений до участі у справі в суді першої інстанції та його фінансова неспроможність оскаржити наслідки такого незалучення, не можуть вважатись достатньою підставою для звільнення від сплати судового збору. При поданні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 не надав доказів, які характеризують його майновий стан, зокрема: інформацію про розмір доходів за попередній (2025 рік) календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи. З огляду на викладене, судовий збір за подання скаржником апеляційної скарги складає 3 220,80 грн. У зв`язку з цим апеляційна скарга підлягає залишенню без руху для усунення недоліку - оплати судового збору в розмірі 3 220,80 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 березня 2026 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року. У відкритті апеляційного провадження в справі за позовом ТОВ «ЖК СЕРВІС ГРУП» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року відмовлено.

Апеляційний суд зазначив, що: 
27 лютого 2026 року ОСОБА_1 надав докази сплати судового збору. Доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення (за наявності) не надав;
разом з апеляційною скаргою він подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Підставами для поновлення строку вказано те, що він не був залучений до участі в справі та не був повідомлений про її розгляд. До моменту фактичного ознайомлення з повним текстом постанови апеляційного суду та до отримання ухвали Верховного Суду від 09 січня 2026 року про відмову у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року у нього не було реальної можливості належним чином ідентифікувати, що судові рішення прийняті щодо його об`єкта нерухомості (кв. АДРЕСА_1 ) та створюють для нього юридично значущі наслідки. Після дізнання про зміст рішень і процесуальний порядок захисту він вчинив дії для їх оскарження негайно, без ознак зловживання правом. Вказані доводи є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи;
як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 брав участь в розгляді даної справи в якості представника ОСОБА_2 на підставі довіреності від 21 серпня 2023 року, яка видана терміном на три роки, до 21 серпня 2026 року;
ОСОБА_1 як представник відповідача ОСОБА_2 звертався до суду першої інстанції з відповідними заявами та клопотаннями в цій справі, тобто останньому було відомо про розгляд справи в суді першої інстанції;
за таких підстав, підлягають застосуванню положення частини другої статті 358 ЦПК України як до особи, яка не була залучена до участі у справі, проте яка знала про ухвалене судове рішення суду першої інстанції, але у строк, передбачений статтею 354 ЦПК України, не звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою;
ОСОБА_1 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху не навів доводів щодо того, коли саме йому стало відомо про рішення суду першої інстанції, та чому він, будучи обізнаним з тим, що в провадженні суду перебувала дана справа, не дотримався вимог ЦПК України щодо строків звернення до суду з апеляційною скаргою та умов апеляційного оскарження рішення місцевого суду;
апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року подана ОСОБА_1 , який приймав участь в справі як представник відповідача ОСОБА_2 , 12 лютого 2026 року, тобто після спливу одного року з дня ухвалення судового рішення, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

У квітні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний Суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 23 березня 2026 року та направити справу до Київського апеляційного суду для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди неправильно застосували пункт 1 частини 2 статті 358 ЦПК України через підміну альтернативних критеріїв одним; 
суди не застосували статтю 370 ЦПК як спеціальну норму до ситуації скаржника;
суди передчасно вирішили правовий зв`язок до відкриття провадження; 
суди ототожнили представницьку участь з процесуальним статусом учасника; 
суди помилково поширили обов`язковість судового рішення на особу, яка не була залучена до участі у справі, при її першому зверненні за захистом своїх порушених прав;
ухвала суду містить суперечливі мотиви;
суд не розглянув порушення судом першої інстанції обов`язку за частиною 3 статті 53 ЦПК;
судові рішення не відповідають доктрині «дефекту правосуддя» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2026 року у справі № 922/5241/21); 
заблоковано доступ до касації, що у такому випадку є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини - право на справедливий суд.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Європейський суд з прав людини зауважував, що «одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина друга статті 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).

Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про поновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості (див., зокрема, пункти 74, 75 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року в справі № 752/8449/20 (провадження № 61-15447св23)).

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) зазначено, що: «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких уважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідне клопотання, з урахуванням отримання представником ОСОБА_2 копії рішення 20 липня 2020 року, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 травня 2022 року в справі № 904/1875/19 зазначено, що: «з приписів частини 2 статті 261 ГПК України не вбачається безумовного обов`язку суду відкрити апеляційне провадження у випадку подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки. Натомість, як вбачається з системного аналізу положень даної статті, суд у такому випадку надає оцінку наведеним апелянтом причинам пропуску строку апеляційного оскарження на предмет їх поважності. Наведена норма не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строку оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну чи касаційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку. Системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить, що подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною 2 статті 261 ГПК України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими вищенаведеними нормами ГПК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2023 року в справі № 752/6166/17 вказано, що: «Згідно з ч. 2 ст. 261 ГПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків, зокрема, подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки. Однак, з приписів вищенаведеної процесуальної норми не вбачається безумовного обов`язку суду відкрити апеляційне провадження у випадку подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки. Натомість, як вбачається з системного аналізу положень даної статті, суд у такому випадку надає оцінку наведеним апелянтом причинам пропуску строку апеляційного оскарження на предмет їх поважності. Наведена норма не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строку оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну чи касаційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку. Системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить, що подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, звільняє її від безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченої ч. 2 ст. 261 ГПК України, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення. Проте в такому випадку особа не звільняється від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими вищенаведеними нормами ГПК України.
61. Отже, норми ГПК України підлягають застосуванню до всіх без виключення учасників судового процесу, а окремі норми визначають початок перебігу процесуального строку на оскарження судових рішень саме для осіб які не брали участі у розгляді справи, а суд вирішив питання про їх права та інтереси, та передбачають можливість поновлення процесуального строку на оскарження судових рішень. Суд у такому випадку надає оцінку наведеним апелянтом причинам пропуску строку апеляційного оскарження на предмет їх поважності. Схожі за змістом правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 922/765/15 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 5011-46/18261-2012, від 03.10.2019 у справі № 909/117/17, від 08.10.2019 у справі № 5011-46/18261-2012».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2023 року в справі № 1512/12762/12 (провадження № 61-6640св23) зазначено, що: «відповідно до пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Наведена норма процесуального права не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Заявник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строком оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою, з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку. Системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить про те, що подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною другою статті 358 ЦПК України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Зазначене необхідно врахувати суду апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження у справі».

Апеляційний суд встановив, що: 
ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою як особа, яка не брала участь у справі, але він брав участь в розгляді цієї справи як представник ОСОБА_2 на підставі довіреності;
як представник відповідача ОСОБА_2 він звертався до суду першої інстанції з відповідними заявами та клопотаннями в цій справі, тобто останньому було відомо про розгляд справи в суді першої інстанції;
ОСОБА_1 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху не навів доводів, коли саме йому стало відомо про рішення суду першої інстанції, та чому він, будучи обізнаним з тим, що в провадженні суду перебувала дана справа, не дотримався вимог ЦПК України щодо строків звернення до суду з апеляційною скаргою.

Встановивши, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , який приймав участь в справі як представник відповідача ОСОБА_2 , 12 лютого 2026 року, тобто після спливу одного року з дня ухвалення судового рішення, виключні випадки для можливості поновлення строку на апеляційне оскарження не знайшли свого підтвердження, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Окрім того, у клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на наявність виключної правової проблеми. Питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи після вирішення судом питання про відкриття провадження та витребування матеріалів справи. Тому в задоволенні клопотання належить відмовити.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити. 

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 березня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК СЕРВІС ГРУП» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді: І. О. Дундар 
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат