ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2026 м. Дніпро Справа № 904/8325/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., 
суддів: Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., 
секретар судового засідання Абадей М.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київстар» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2025 у справі № 904/8325/21 (суддя Бажанова Ю.А.), повний текст рішення складено 23.10.2025
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро
до Приватного акціонерного товариства «Київстар», м. Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дніпровський фаховий коледж будівельно-монтажних технологій та архітектури, м. Дніпро
про стягнення 1 031 684,43 грн, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У жовтні 2021 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі – РВ ФДМУ)звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київстар» (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення штрафних санкцій у розмірі 1 396 006,00 грн за договором оренди та виселення відповідача з нерухомого майна – частини вбудованого приміщення та частини даху загальною площею 40,0 м2 (10,0 м2 + 30,0 м2), розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Столярова, 8, що перебуває на балансі Дніпропетровського монтажного технікуму. 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду (далі – ЦАГС) від 28.11.2024, позов задоволено частково: ПрАТ «Київстар» виселено з указаного приміщення та стягнуто з нього на користь позивача неустойку у сумі 1 029 695,67 грн, у решті позовних вимог відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 27.05.2025 касаційну скаргу ПрАТ «Київстар» задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 та постанову апеляційного суду від 28.11.2024 скасовано, а справу № 904/8325/21 передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
Верховний Суд вказав у своїй постанові, що після припинення договору оренди та неповернення орендованого майна правовідносини сторін набувають охоронного характеру і регулюються положеннями ч. 2 ст. 785 ЦК України як відповідальністю за неправомірне користування майном. При цьому неустойка за цією нормою визначається як подвійна орендна плата, що обчислюється виходячи з розміру орендної плати на момент припинення договору, без автоматичного застосування індексу інфляції, а встановлені судами попередніх інстанцій підходи до її нарахування були визнані такими, що потребують додаткової перевірки та правильного застосування.
При новому розгляді, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2025 у справі № 904/8325/21 позов РВ ФДМУ до ПрАТ «Київстар», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дніпровський фаховий коледж будівельно-монтажних технологій та архітектури про стягнення 1 031 684,43 грн – задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Київстар» на користь РВ ФДМУ 890 219,03 грн – неустойки, 13 353,28 грн – витрат по сплаті судового збору. 
В решті позовних вимог відмовлено.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2025 у справі № 904/8325/21, ПрАТ «Київстар» через систему «Електронний суд» подало до ЦАГС апеляційну скаргу, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2025 у справі № 904/8325/21 частково посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неврахування правових висновків Верховного Суду; ухвалити нове рішення, яким позов РВ ФДМУ до ПрАТ «Київстар», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дніпровський фаховий коледж будівельно-монтажних технологій та архітектури про стягнення 1 031 684,43 грн задовольнити частково; стягнути з ПрАТ «Київстар» на користь РВ ФДМУ 623 153,33 грн – неустойки; судові витрати покласти на сторони пропорційно задоволеним вимогам.
Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням вимог щодо повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи.
Основний довід апеляції полягає у відсутності вини ПрАТ «Київстар» у неповерненні майна за договором оренди № 12/02-4547-ОД від 23.09.2011 у період з 23.07.2018 по 31.12.2024, оскільки орендар об`єктивно вважав договір чинним через механізм пролонгації (п. 10.1 договору, ст. 764 ЦК України), а остаточне судове визначення про припинення договору відбулося лише постановою Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 904/9320/21.
Скаржник наголошує, що стягнення неустойки за ч. 2 ст. 785 ЦК України можливе лише за наявності вини, відповідно до ст. 614 ЦК України та усталеної практики Верховного Суду (зокрема постанови ОП КГС ВС від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, а також інших рішень ВС, зокрема, постанови від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17, від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18), тоді як у даному випадку вина відсутня через об`єктивні правові та фактичні обставини.
Окремо зазначається, що неповернення майна було зумовлено суспільно значущими обставинами: необхідністю забезпечення безперервності роботи телекомунікаційної мережі, реалізацією державної політики цифровізації («Держава в смартфоні»), виконанням Меморандумів з Кабінетом Міністрів України (зокрема від 29.09.2019 та 29.10.2019), а також вимогами законодавства у сфері електронних комунікацій та критичної інфраструктури (Закони України «Про електронні комунікації», «Про критичну інфраструктуру», «Про національну безпеку України»).
Також апелянт посилається на запровадження воєнного стану з 24.02.2022 та обов`язки операторів забезпечувати сталу роботу мереж (зокрема лист НЦУ від 14.04.2022 № 68/ВС/03-6 та розпорядження НЦУ від 16.05.2022 № 245), що унеможливлювало демонтаж обладнання та повернення майна без порушення вимог національної безпеки та критичної інфраструктури.
Додатково скаржник вказує на суперечливу поведінку позивача (РВ ФДМУ): відсутність своєчасного повідомлення про припинення договору, тривале фактичне прийняття орендних платежів після 2018 року, відсутність актів перевірок і контролю за використанням майна, що свідчить про фактичне продовження орендних відносин та недобросовісність вимог про стягнення неустойки.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо можливості зменшення неустойки та не врахував відсутність вини боржника, а також неправильно не врахував відповідні правові висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми до неустойки за ч. 2 ст. 785 ЦК України, що призвело до неповного та необ`єктивного дослідження обставин справи.
Зокрема, ПрАТ «Київстар» посилається на актуальну позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду ВС від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, відповідно до якої неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України є різновидом законної неустойки, що може бути зменшена судом за правилами ст. 551 ЦК України за наявності відповідних підстав.
У сукупності зазначені обставини, на думку апелянта, є винятковими та свідчать про наявність підстав для зменшення неустойки на 30%.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

РВ ФДМУ правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

23.09.2011 між РВ ФДМУ (Орендодавець) та ПрАТ «Київстар» (Орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4547-ОД, за умовами п. 1.1. якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування державне окреме нерухоме майно – нежитлове приміщення площею 40,0 м2, розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Столярова, 8, на першому поверсі шестиповерхової будівлі, що перебуває на балансі Дніпропетровського монтажного технікуму, вартістю 133 814,00 грн згідно зі звітом про оцінку станом на 19.05.2011, для розміщення оператора телекомунікацій, який надає послуги рухомого (мобільного) зв`язку.
Пунктом 1.2. договору передбачено заборону використання майна не за призначенням. 
Відповідно до п. 2.1. договору Орендар вступає у користування майном не раніше підписання договору та акта приймання-передачі. 
Згідно з п. 3.1. договору орендна плата визначалась на підставі Методики, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, і становила за базовий місяць серпень 2011 року 4 437,63 грн без ПДВ, а за перший місяць оренди – вересень 2011 року підлягала коригуванню на індекс інфляції.
Пунктом 5.5. договору передбачено обов`язок Орендаря у разі припинення чи розірвання договору повернути майно балансоутримувачу за актом приймання-передачі у належному стані з урахуванням нормального зносу та відшкодувати збитки у разі погіршення або втрати майна з його вини. 
Пунктами 5.19., 5.20. договору встановлено обов`язок Орендаря письмово повідомити Орендодавця не пізніше ніж за 30 днів про намір припинення договору та у разі бажання продовжити його дію не пізніше ніж за місяць до закінчення строку подати відповідну заяву з підтвердними документами. 
Договір укладено строком на один рік – з 23.09.2011 по 22.09.2012 включно.
Пунктом 10.1. договору передбачалась можливість його продовження за відсутності заяв сторін про припинення чи зміну умов, за умови належного виконання договору та подання заяви Орендарем. 
Пунктами 10.3., 10.10. договору визначено, що зміни, доповнення або розірвання договору допускаються за взаємною згодою сторін та оформлюються письмовими додатковими угодами. 
На виконання договору майно передано Орендарю за актом приймання-передачі від 23.09.2011. 16.11.2015 сторони уклали додаткову угоду, якою внесли зміни до п. 10.1. договору та визначили, що договір є пролонгованим з 23.08.2015 по 22.07.2018 включно, а також передбачили, що подальше продовження договору можливе за відсутності заяв сторін про припинення, шляхом укладення додаткового договору за наявності згоди балансоутримувача та дозволу уповноваженого органу, а у разі спливу трирічного строку з останньої оцінки майна – після проведення нової оцінки. 
Листом № 10264/07 від 18.05.2018 ПрАТ «Київстар» звернулося до Орендодавця з проханням продовжити строк дії договору оренди на 2 роки 11 місяців. 
Листами № 11-02-03923 від 20.06.2018 та № 11-02-00289 від 16.01.2019 позивач повідомив ПрАТ «Київстар» та Дніпропетровський державний коледж будівельно-монтажних технологій та архітектури про припинення договору оренди з 23.07.2018 у зв`язку із закінченням строку його дії, посилаючись на п. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 80 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 № 2145-VIII та наказ РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 24.04.2018 № 66/02-Н. 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2023 у справі № 904/9320/21, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.05.2023 та постановою Верховного Суду від 29.08.2023, у задоволенні позову ПрАТ «Київстар» про визнання договору продовженим відмовлено та встановлено, що договір оренди № 12/02-4547-ОД припинив дію 23.07.2018 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. 
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України зазначені обставини мають преюдиційне значення та повторному доказуванню не підлягають. 
У заяві про зменшення позовних вимог від 07.08.2025 позивач зазначив, що 14.02.2025 отримав Акт повернення з оренди нерухомого майна від 31.12.2024 за договором оренди № 12/02-4547-ОД, надісланий ПрАТ «Київстар» листом від 12.02.2025 № 4932/07, відповідно до якого Орендар передав, а Балансоутримувач – Дніпровський фаховий коледж будівельно-монтажних технологій та архітектури – прийняв частину вбудованого приміщення та частину даху загальною площею 40,00 кв.м за адресою: вул. Столярова, 8, м. Дніпро. 
Посилаючись на несвоєчасне повернення майна після припинення договору, позивач просить стягнути з відповідача неустойку за період з 23.07.2018 по 30.06.2021 у розмірі 1 031 684,43 грн, проти чого відповідач заперечує. 
Отже, предметом спору є стягнення з ПрАТ «Київстар» на користь позивача 1 031 684,43 грн неустойки за прострочення повернення орендованого державного майна за період з 23.07.2018 по 30.06.2021.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів ЦАГС, правильно визначив предмет доказування у справі та повно з`ясував усі істотні для її вирішення обставини, а саме: факт укладення між сторонами договору оренди державного нерухомого майна №12/02-4547-ОД від 23.09.2011, строк його дії, правовий режим користування об`єктом оренди після припинення договору, момент фактичного повернення майна, а також наявність і розмір відповідальності відповідача у вигляді неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України.
Місцевий господарський суд обґрунтовано виходив із того, що спірні правовідносини є орендними та регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України і Закону України «Про оренду державного та комунального майна». 
За змістом статей 759, 762, 763 ЦК України, ст. 283 ГК України оренда є строковим і платним користуванням майном, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Із припиненням строку дії договору припиняється правова підстава для подальшого користування майном, а в орендаря виникає самостійний обов`язок негайно повернути об`єкт оренди наймодавцю.
При цьому суд першої інстанції правомірно застосував преюдиційні обставини, встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2023 у справі № 904/9320/21, яким установлено, що договір оренди № 12/02-4547-ОД припинив дію 23.07.2018 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Зазначена обставина відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягала повторному доказуванню у даній справі. Отже, доводи апелянта, спрямовані на повторне оспорювання моменту припинення договору, є безпідставними та суперечать принципу правової визначеності.
Судом встановлено, що після 23.07.2018 відповідач об`єкт оренди не повернув і фактично користувався ним до 31.12.2024, що підтверджується актом повернення майна з оренди. Отже, у спірний період з 23.07.2018 по 30.06.2021 відповідач без належної правової підстави продовжував володіння та користування державним майном.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що після припинення договору регулятивні орендні правовідносини припинилися, а сторони перейшли у сферу охоронних правовідносин, наслідком чого є застосування ч. 2 ст. 785 ЦК України. Відтак після закінчення договору орендна плата як плата за правомірне користування майном не нараховується, а належним способом захисту прав орендодавця є стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення повернення майна. Такий висновок відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду, зокрема постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.
Місцевий господарський суд також правильно встановив наявність вини відповідача у неповерненні майна. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем реальних та своєчасних дій, спрямованих на передачу об`єкта оренди орендодавцю чи балансоутримувачу. Натомість заперечення відповідача зводилися переважно до незгоди з правовою оцінкою строку дії договору, що не спростовує факту порушення обов`язку повернути майно.
Щодо розміру заявленої до стягнення неустойки, суд першої інстанції виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені у постанові Верховного Суду від 27.05.2025, та здійснив перевірку правильності розрахунку без застосування індексації. 
Суд обґрунтовано виходив із того, що базою для обчислення неустойки є розмір орендної плати, який існував на момент припинення договору, без подальшої індексації. У зв`язку з цим суд правильно визначив загальний розмір неустойки за період з 23.07.2018 по 30.06.2021 у сумі 1 254 541,32 грн.
Разом з тим місцевий господарський суд правомірно врахував кошти, сплачені відповідачем після припинення договору на користь орендодавця до державного бюджету, у сумі 364 322,29 грн як часткове погашення відповідальності за неправомірне користування майном, оскільки після припинення договору такі платежі не могли вважатися орендною платою у класичному договірному значенні. Відтак до стягнення обґрунтовано визначено 890 219,03 грн.
Посилання апелянта на необхідність врахування платежів, здійснених балансоутримувачу, правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України належить саме наймодавцю, а не іншим особам.
Врегулювання взаємовідносин між відповідачем і балансоутримувачем щодо сплачених останньому сум не є предметом даного спору та не впливає на обсяг відповідальності перед позивачем.
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про необхідність зменшення розміру неустойки. 
Так, судом першої інстанції правильно враховані положення ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також актуальні висновки Верховного Суду щодо можливості зменшення неустойки за ст. 785 ЦК України. Разом із тим сам по собі факт відсутності доведених збитків, продовження експлуатації майна чи сплата коштів після припинення договору не свідчать про винятковість обставин і не усувають тривалого порушення відповідачем обов`язку повернути державне майно.
Відповідач користувався об`єктом без належної правової підстави протягом значного часу, був обізнаний про припинення договору, однак майно не повернув. За таких умов підстав для зменшення в судовому порядку неустойки не встановлено.
Посилання апеляційної скарги на постанови Верховного Суду щодо зменшення неустойки також не свідчать про наявність підстав для зміни рішення. Верховний Суд не сформулював імперативного висновку про обов`язковість зменшення неустойки у кожній справі, а лише зазначив, що таке зменшення є правом суду за наявності виняткових обставин, доведених належними доказами.
Отже, відповідні правові висновки надають суду дискреційні повноваження оцінити конкретні обставини спору, а не зобов`язують автоматично зменшувати санкцію. Суд першої інстанції дослідив наведені відповідачем обставини та обґрунтовано дійшов висновку про їх недостатність для застосування ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.
Аргументи апелянта щодо суспільної важливості розміщення обладнання мобільного зв`язку також не спростовують висновків суду, оскільки суспільна значимість господарської діяльності відповідача не звільняє його від обов`язку дотримуватися вимог закону та належним чином оформлювати користування державним майном.
Отже, місцевий господарський суд повно і всебічно дослідив докази, надав їм належну оцінку відповідно до статей 76-79, 86 ГПК України, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду колегією суддів відхиляються, оскільки наведені скаржником правові висновки або вирвані з контексту фактичних обставин відповідних справ, або неправильно витлумачені, або не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Насамперед, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, однак таке врахування здійснюється з урахуванням тотожності правовідносин, предмета спору, фактичних обставин та юридично значимих фактів конкретної справи. Саме лише формальне посилання на окремі правові позиції без урахування фактичного підґрунтя спору не свідчить про неправильне застосування судом норм права.
Посилання апелянта на постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 фактично спростовує його ж доводи, а не підтверджує їх. У зазначеній постанові Верховний Суд прямо вказав, що після припинення договору оренди користування майном є неправомірним, орендна плата як регулятивний платіж більше не нараховується, а правовідносини сторін переходять у сферу охоронних, де застосовується ч. 2 ст. 785 ЦК України. Саме такий підхід і покладено в основу оскаржуваного рішення. Відтак посилання скаржника на цю постанову є вибірковим та не підтверджує помилковість висновків місцевого господарського суду.
Так само безпідставним є посилання апелянта на практику Верховного Суду щодо необхідності врахування вини боржника. Суд першої інстанції цю правову позицію врахував у повному обсязі та встановив, що відповідач, будучи обізнаним про припинення договору оренди, не повернув майно та не вчинив належних дій для його передачі орендодавцю. Отже, питання вини було досліджено, а не проігноровано. Натомість скаржник фактично намагається ототожнити власну незгоду з правовою оцінкою строку дії договору з відсутністю вини, що є юридично неспроможним.
Відхиляються судом апеляційної інстанції також доводи скаржника про те, що практика Верховного Суду пов`язує розмір неустойки виключно з наявністю доведених збитків. Частина 3 ст. 551 ЦК України передбачає, що перевищення неустойкою розміру збитків є лише одним із критеріїв оцінки, а не єдиною та безумовною підставою для її зменшення. 
Водночас неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України має спеціальну правову природу як санкція за неправомірне неповернення майна після припинення договору, а тому її застосування не ставиться у залежність від доведення реального розміру збитків орендодавця.
Отже, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на належному застосуванні норм матеріального та процесуального права, тоді як доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, зводяться до помилкового тлумачення норм права та вибіркового, вирваного з контексту застосування правових позицій Верховного Суду.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача 890 219,03 грн неустойки за період з 23.07.2018 по 30.06.2021 є законним, обґрунтованим та підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.

6. Висновки за результатами апеляційного перегляду справи

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Доводи апелянта про порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до статей 236, 275, 276 ГПК України, підстав для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення не встановлено.
За вказаних обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

7. Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 282 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київстар» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2025 у справі № 904/8325/21 – залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта – Приватне акціонерне товариство «Київстар».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.05.2026.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов