ПОСТАНОВА 
Іменем України

18 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 388/1858/25
провадження № 22-ц/4809/1133/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Долинська міська рада,
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Проценко Оксани Миколаївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2026 року у складі судді Баранського Д. М. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Долинської міської ради та просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку «А» жилою площею 16,7 кв. м., загальною площею 30,3 кв. м., з відповідною частиною будівель і споруд: огорожа, погріб «Д», розташованих на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 11 грудня 2009 року є власницею частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а іншою частиною будинку відкрито, добросовісно та безперервно володіє і користується понад десять років. 
На момент придбання своєї частки будинку їй було повідомлено, що документи на іншу частину будинку не переоформлені. 
Згодом із архівної довідки БТІ стало відомо, що власницею другої половини будинку була ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а за наявною інформацією спадщина після її смерті ніким не оформлювалася. 
З часу придбання своєї частини будинку ОСОБА_1 фактично користується всім будинком, утримує його, проживає в ньому, здійснює догляд та поводиться щодо спірної частини як власник. Протягом усього часу ніхто не заявляв претензій щодо належності спірної частини будинку та не вимагав її повернення. 
Позивачка вважала, що виконані всі необхідні умови для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а тому звернулась до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Долинської міської ради про визнання права власності.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачка не довела добросовісність володіння спірною 1/2 частиною будинку. 
Суд першої інстанції виходив з того, що з моменту придбання своєї частки у 2009 році ОСОБА_1 знала, що інша половина будинку їй не належить і правових підстав для набуття права власності на неї не має, а тому одна з обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю, передбачена статтею 344 ЦК України, відсутня.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Проценко О. М., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2026 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність добросовісного володіння спірною 1/2 частиною житлового будинку. З моменту придбання 1/2 частини будинку у 2009 році позивачка відкрито, безперервно та фактично користується всім будинком, здійснює його утримання та проживає в ньому понад десять років. При цьому спадкоємці померлої власниці другої половини будинку відсутні, спадкова справа не відкривалася, а жодна особа протягом усього часу не заявляла своїх прав на спірне майно та не оспорювала володіння позивачки.
Всі передбачені статтею 344 ЦК України умови набуття права власності за набувальною давністю наявні в сукупності: добросовісність заволодіння майном, відкритість і безперервність володіння, а також сплив установленого законом десятирічного строку.
Зокрема, володіння є добросовісним, оскільки позивачка сумлінно користувалася майном, вживала заходів для оформлення своїх прав та не мала відомостей про осіб, які могли б претендувати на спірну частину будинку. Володіння було відкритим, оскільки факт користування будинком був відомий органу місцевого самоврядування, до якого позивачка неодноразово зверталася щодо оформлення права власності. Безперервність володіння підтверджується постійним проживанням у будинку з 2009 року та показаннями свідків.
Також, суд першої інстанції помилково застосував положення статей 119 та 122 ЗК України, які регулюють набуття права на земельну ділянку за давністю користування, тоді як предметом спору є визнання права власності на частину житлового будинку, що підлягає регулюванню виключно статтею 344 ЦК України. 

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 37 050 грн, тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2026 становить 98 840 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина зазначеного будинку належала ОСОБА_2 .
Житловий будинок є 1959 року побудови та складається з житлового будинку, погреба, двох тимчасових сараїв, огорожі, воріт з хвірткою та колодязя.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про відкриття спадкової справи після її смерті, а також про осіб, які прийняли спадщину чи набули право на спадкове майно, відсутні.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном.
Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка у подальшому може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Матеріалами справи підтверджується, що згідно з копією договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, посвідченого 11 грудня 2009 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Фоміних В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1814, ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідок Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 30 липня 2024 року, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
За змістом технічного паспорту на вищезазначений будинок, він 1959 року спорудження, складається з погреба, двох тимчасових сараїв, огорожі, воріт з хвірткою, колодязя.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить актовий запис про смерть від 21 січня 1987 року № 15. У цьому актовому записі про смерть зазначено, що заявником був ОСОБА_4 .
Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори) від 10 жовтня 2025 року № 82849303, 82849315, у Спадковому реєстрі інформація про спадкоємців ОСОБА_2 відсутня.
В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснила, що є сусідкою позивачки. У лютому 2008 року вона придбала будинок за адресою: АДРЕСА_1 по сусідству з позивачкою. Позивачка на той час вже там проживала зі своєю донькою. Вони обоє це домоволодіння приводили в порядок. Чужих людей там не було. Позивачка є гарною та працелюбною сусідкою. Особисто у своєму будинку з моменту його придбання проживала постійно. Постійно по сусідству також проживала позивачка. Не знає кому належить будинку по сусідству, думає, що належить позивачці, оскільки вона за ним доглядає. Будинок має один вихід.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що у 2004 році вони придбали будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Тоді по сусідству проживала позивачка разом зі своєю донькою. Інших людей на цьому домоволодінні вони не бачили. Позивачка до цього часу там проживає. Тепер вона доглядає домоволодіння разом з чоловіком. Тільки тепер дізнався, що будинок має співвласника. Будинок має один вхід та розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд виходить з того, що однією з обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю є добросовісність володіння майном, тобто особа на момент заволодіння майном не повинна знати і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на таке майно.
Разом з тим, із аналізу встановлених судом обставин слідує, що позивач, набуваючи у 2009 році право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, достеменно знала про існування іншого співвласника цього майна та про те, що інша 1/2 частина будинку належить ОСОБА_2 . Відповідні відомості були відображені у правовстановлюючих документах та облікових даних щодо об`єкта нерухомості. 
Отже, з моменту набуття права власності на свою частку будинку позивачу було відомо, що вона не є власником усього об`єкта нерухомості та що спірна частка має іншого власника, що виключає можливість визнання володіння таким майном добросовісним у розумінні положень цивільного законодавства про набувальну давність.
Крім того, відсутність інформації про спадкоємців ОСОБА_2 не змінює правової природи володіння позивачем спірною часткою та не усуває тієї обставини, що позивач із самого початку користувалася майном, знаючи про належність цієї частки іншій особі. 
Оскільки добросовісність володіння є самостійною та обов`язковою умовою набуття права власності за набувальною давністю, недоведеність цієї обставини сама по собі виключає можливість задоволення позовних вимог.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність умов, визначених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна за набувальною давністю.
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність добросовісного володіння спірною 1/2 частиною житлового будинку, оскільки сама по собі обставина відкритого, безперервного та тривалого користування спірним майном не свідчить про добросовісність володіння у розумінні статті 344 ЦК України.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що всі передбачені статтею 344 ЦК України умови набуття права власності за набувальною давністю у даній справі наявні в сукупності, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано встановлено відсутність такої обов`язкової умови, як добросовісність заволодіння майном, що саме по собі виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю незалежно від тривалості, відкритості та безперервності володіння.
Необґрунтованими є посилання апеляційної скарги на те, що володіння є добросовісним, оскільки позивачка сумлінно користувалася майном, вживала заходів для оформлення своїх прав та не мала відомостей про осіб, які могли б претендувати на спірну частину будинку, з огляду на те, що добросовісність володіння оцінюється на момент заволодіння майном, а не з огляду на подальшу поведінку особи щодо його утримання чи оформлення прав на нього. 
Судом встановлено, що на момент заволодіння спірною 1/2 частиною житлового будинку позивачці було відомо про існування іншого власника цього майна, а відтак вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну частку. 
Суд погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що положення статей 119 та 122 ЗК України не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, оскільки предметом спору є визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю, разом з тим зазначена помилка не вплинула на правильність вирішення спору по суті.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Проценко Оксани Миколаївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя      С. І. Мурашко 
Судді         С. М. Єгорова
О. І. Чельник