Справа № 132/1689/25 
Провадження № 33/801/656/2026
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач: Оніщук В. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
16 червня 2026 року	м. Вінниця	

Суддя Вінницького апеляційного суду Оніщук В. В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього  адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто в дохід держави судовий збір в сумі 605,60 грн.
Не погоджуючись із такою постановою суду, ОСОБА_1 04 червня 2026 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. 
Вивчивши апеляційну скаргу і матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, із таких підстав. 
Відповідно до вимог статті 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
У рішенні Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року №2-рп/2015 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення у взаємозв`язку з положеннями пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України зазначено, що у Кодексі України про адміністративні правопорушення, який має відповідну логічно вибудувану конструкцію, унормовано, зокрема, послідовність процедурних дій щодо розгляду та вирішення питань, пов`язаних із притягненням особи до адміністративної відповідальності; порядок оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення, ухваленої по суті; порядок виконання постанови про накладення адміністративного стягнення.
Частина друга статті 294 КУпАП передбачає, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом 10-ти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також, якщо у поновленні строку відмовлено.
Отже, початок відліку строку на апеляційне оскарження постанови суду пов`язаний з моментом прийняття такої постанови.
Оскаржувана постанова суду першої інстанції винесена судом 23 лютого 2026 року, проте апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав до суду, як зазначалося 04 червня 2026 року, що підтверджується календарним штемпелем на поштовому конверті, тобто зі значним пропущенням десятиденного строку на апеляційне оскарження.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження постанови, мотивуючи поважність причин його пропуску тим, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення йому копії постанови, зокрема, відсутній чек про відправлення рекомендованого листа, відсутнє повідомлення про вручення поштового відправлення, а також відсутні будь-які відмітки суду про направлення копії постанови на його адресу. 
Більше того, в дії «Судова влада України» або в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні будь-які відомості про оприлюднення оскаржуваної постанови, що унеможливлювало для ОСОБА_1 будь-який спосіб дізнатися про її існування. Через закінчення терміну дії договору з адвокатом та відсутність жодних процесуальних документів на руках, скаржник не мав об`єктивної можливості дізнатися про існування оскаржуваної постанови. Про наявність постанови йому стало відомо лише 04 червня 2026 року, коли він випадково дізнався про це за власною ініціативою, це в свою чергу свідчить про невиконання судом першої інстанції свого обов`язку щодо належного повідомлення особи про винесене рішення та направлення його копії. 
Тому скаржник вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин, у зв`язку з чим просить його поновити.
Однак, як видно із матеріалів справи, постанова була доставлена ОСОБА_1 на зазначену ним у власних процесуальних документах (зокрема, і у апеляційній скарзі) електронну адресу  ІНФОРМАЦІЯ_1  24 лютого 2026 року (а. с. 50). Також копія постанови була доставлена у електронний кабінет у ЄСІТС його захисника.
Як встановлено із ЄДРСР оскаржувана постанова була оприлюднена у реєстрі 26 лютого 2026 року.
За таких обставин викладені ОСОБА_1 підстави для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови не відповідають дійсності та визнаються судом неповажними.
За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом. 
У § 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти росії», заява № 52854/99, § 51 і 52, ECHR 2003-Х). 
Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року). 
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).
Апеляційний суд констатує, що звертаючись з апеляційною скаргою поза встановленим законом процесуальним строком, ОСОБА_1 з урахуванням встановлених обставин справи не навів достатніх доводів для поновлення йому строку на апеляційне оскарження постанови місцевого суду, тому у його поновленні слід відмовити, а апеляційну скаргу відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП повернути особі, яка її подала. 
Водночас апеляційний суд роз`яснює, що скаржник не позбавлений права повторно звернутися до суду із апеляційною скаргою, заявивши обґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, Вінницький апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Калинівського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року повернути особі, яка її подала.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького
апеляційного суду         В. В. Оніщук