КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 759/18906/23 
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2897/2026 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Самойлік А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року (суддя Горбенко Н.О.) про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, виконавчий комітет Броварської міської ради про визначення місця проживання дитини, 

установив:

у вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком до досягнення ним 14-річного віку та зобов`язання відповідачку не чинити дій як особисто та й із залученням та за допомогою будь-яких інших осіб щодо зміни місця проживання та перебування дитини з місця проживання та перебування з батьком на місце проживання та перебування з матір`ю та/або будь-якою іншою особою.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року у справі № 752/23973/18. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу та початку окремого проживання, питання щодо місця проживання їх дитини не вирішувалось.
Позивач посилався на те, що у 2018 році відповідачка самочинно, без його згоди змінила місце проживання та переїхала проживати у місто Бердянськ, що у свою чергу призвело до розриву його з сином сімейних зв`язків. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року у цивільній справі № 759/1382/19, зміненим постановою Київського апеляційного суду, йому було визначено способи та порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином. У зв`язку з бажанням сина з січня 2022 року він почав проживати разом з ним у місті Києві, за адресою: АДРЕСА_1 , де йому були створені комфортні умови для проживання, навчання та розвитку. При цьому, жодних перешкод відповідачці в участі у вихованні та побаченнях з сином він не чинив. У лютому 2022 року, після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, він з сином переїхав до безпечного місця, а саме села Яблунівка, Обухівського району Київської області, де вони проживали певний час.
Позивач зазначав, що 23 серпня 2024 року відповідачка разом із чотирма особами 

здійснила напад на нього на вулиці у місті Бровари, застосувавши силу та сльозоточивий газ, силоміць забрала дитину та зникла у невідомому напрямку. 
Позивач вважав, що дитина, проживаючи разом з відповідачкою, не отримує належного виховання, відповідачка належним чином не забезпечує здобуття дитиною освіти та інших важливих аспектів життя у такому віці. При цьому, він вважає, що проживання його сина разом з ним буде відповідати принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
2 листопада 2025 року ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, шляхом зобов`язання матір дитини - ОСОБА_1 забезпечити у кожний понеділок, середу, п`ятницю тривалістю одну годину у період часу з 18:30 год. до 19:30 год. (не менше 60 хвилин) за київським часом та кожну другу та четверту неділю тривалістю одну годину (не менше 60 хвилин) у період часу з 12:00 год. до 13:00 год. за київським часом спілкування його сина ОСОБА_3 з ним шляхом відеозв`язку, в тому числі, з використанням месенджерів (Telegram, Viber, WhatsApp), а також повідомити (повідомляти) його про фактичне місце перебування (проживання), стан здоров`я та умови проживання його сина ОСОБА_3 , з наданням документів належних органів, установ, організацій.
Позивач зазначав, що забезпечення позову у такий спосіб узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду у сімейних спорах з приводу визначення місця проживання дитини.
Позивач посилався на те, що через тривалу протиправну поведінку відповідачки, його контакт з сином повністю обірвався, йому невідомо місце його проживання, умови проживання, стан здоров`я, тощо, оскільки відповідачка таку інформацію приховує та чинить активні та пасивні перешкоди в організації їх побачень та особистого спілкування.
Позивач вважав, що тривалий період відсутності контактів між ним та сином, може призвести до втрати сімейного зв`язку між ними, що може призвести до неможливості виконати рішення суду у даній справі, або суттєво ускладнити його виконання.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року заяву задоволено частково, забезпечено позов, шляхом зобов`язання матері дитини - ОСОБА_1 забезпечити у кожний понеділок, середу, п`ятницю тривалістю одну годину у період часу з 18:30 год. до 19:30 год. (не менше 60 хвилин) за київським часом спілкування сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 за допомогою відеозв`язку, в тому числі, з використанням месенджерів (Telegram, Viber, WhatsApp), а також повідомити (повідомляти) батька дитини ОСОБА_2 про фактичне місце перебування (проживання), стан здоров`я та умови проживання ОСОБА_3 . В іншій частині вимог заяви - відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Відповідачка зазначає, що подання позивачем даної заяви було необґрунтованим, оскільки судовими рішенням у справі № 759/1382/19 вже визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , зокрема встановлено можливість їх зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11:00 год. суботи до 19:30 год. неділі за місцем проживання дитини з матір`ю та можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня. Відповідне виконавче провадження № 78227507 відкрито і на теперішній час, при цьому оскаржувана ухвала фактично змінює визначений судом порядок спілкування батька з сином, що суперечить принципу обов`язковості судового рішення.
Також, відповідачка зазначає, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 9 вересня 2025 року у даній справі вже вжито заходи забезпечення позову та зобов`язано її забезпечити спілкування між позивачем та їх дитиною, відтак оскаржувана 

ухвала є вже третім судовим рішенням, що встановлює порядок спілкування позивача з сином, що суперечить принципу правової визначеності.
Відповідачка посилається на те, що 31 грудня 2021 року вона добровільно передала сина позивачу на виконання рішення суду у цивільній справі № 759/1382/19 до 9 січня 2022 року, однак той дитину не повернув, що підтверджується актом державного виконавця. Таким чином, доводи про те, що вона самочинно змінила місце проживання дитини не відповідають дійсності.
Відповідачка вважає, що в результаті постановлення судом даної ухвали, одночасно існують два різні правові режими спілкування батька з дитиною, що призводить до колізій та позбавляє її можливості належним чином виконувати покладені на неї обов`язки.
Відповідачка зазначає, що в діях позивача вбачаються ознаки зловживання процесуальними правами, оскільки його звернення до суду з даною заявою фактично направлене на спробу дублювання способу спілкування з дитиною. 
Також, відповідачка вважає, що суд першої інстанції при постановленні даної ухвали фактично вийшов за межі предмета забезпечення позову, оскільки питання встановлення графіку спілкування можуть бути вирішені виключно в межах розгляду справи по суті, за результатами дослідження доказів, висновків органів опіки та піклування та врахування думки дитини.
Крім цього, відповідачка зазначає, що позивачем у його заяві не наведено будь-яких об`єктивних обставин, які б вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Також, відповідачка вважає, що суд першої інстанції фактично допустив порушення прав та інтересів дитини, ухваливши судове рішення про примусове спілкування з батьком у визначені дні та години без урахування психологічного стану й реального режиму дитини, що суперечить забезпеченню якнайкращих інтересів дитини. При цьому, суд зобов`язав її примусово організовувати тричі на тиждень спілкування дитини з особою, яка раніше була визнана кривдником, що створює ризик психологічної травми та порушує право дитини на безпеку та спокій.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація та виконавчий комітет Броварської міської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги (с.с. 17, 18 том 2), своїх представників у судове засідання не направили, клопотання про відкладення судового засідання не подали, тому колегія суддів на підставі ст. 372 ЦПК України провела судовий розгляд у відсутність представників третіх осіб.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_1 , яка апеляційну скаргу підтримала, пояснення ОСОБА_2 , який проти апеляційної скарги заперечував, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частково задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суддя першої інстанції виходила із того, що право позивача на спілкування з дитиною є беззаперечним, тому з метою забезпечення підтримання зв`язку дитини з батьком, суддя вважає за необхідне зобов`язати відповідачку забезпечити спілкування позивача з сином у визначення дні та години.
Переглядаючи ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
За обставинами даної справи у вересні 2025 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив зобов`язати матір дитини - ОСОБА_1 забезпечити 

щоденне його спілкування з сином ОСОБА_3 шляхом відеозв`язку, в тому числі з використанням месенджерів Telegram, Viber, WhatsApp, тривалістю 1 година з 19:00 год. по 20:00 год. за київським часом.
Позивач зазначав, що забезпечення позову у такий спосіб узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду у сімейних спорах з приводу визначення місця проживання дитини.
Позивач посилався на те, що через тривалу протиправну поведінку відповідачки, його контакт з сином повністю обірвався, йому невідомо місце його проживання, умови проживання, стан здоров`я, тощо, оскільки відповідачка таку інформацію приховує та чинить активні та пасивні перешкоди в організації їх побачень та особистого спілкування.
Також, позивач посилався на численні висновки спеціалістів та експертів, у яких зазначено про наявність між ним та сином стійкого емоційного зв`язку, заснованого на почуттях турботи та підтримки, тому відібрання в нього сина може нанести останньому суттєву психологічну травму.
Позивач вважав, що тривалий період відсутності контактів між ним та сином, може призвести до втрати сімейного зв`язку між ними, що може призвести до неможливості виконати рішення суду у даній справі або суттєво ускладнити його виконання.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 9 вересня 2025 року заяву задоволено частково, забезпечено позов, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , забезпечити регулярне спілкування батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вівторок, четвер та суботу протягом однієї години у зручний для дитини час, шляхом організації відеозв`язку через додатки WhatsApp, Telegram, Viber або будь-який інший доступний зв`язок.
Звертаючись до суду 2 листопада 2025 року із заявою про забезпечення позову шляхом надання йому можливості спілкуватися з сином кожний понеділок, середу та п`ятницю тривалістю одну годину у період часу з 18:30 год. до 19:30 год. (не менше 60 хвилин) за київським часом та кожну другу та четверту неділю тривалістю одну годину (не менше 60 хвилин) у період часу з 12:00 год. до 13:00 год. за київським часом шляхом відеозв`язку, в тому числі, з використанням месенджерів (Telegram, Viber, WhatsApp), позивач посилався на ті ж обставини, які зазначав у заяві від 8 вересня 2025 року про забезпечення позову і які були предметом судового розгляду, і з приводу яких судом була постановлена ухвала 9 вересня 2025 року. При цьому, суд вважав, що заява позивача підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої 

дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.
Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchur v. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).
Держава не повинна допускати ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу за наявності судового спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.
Колегія суддів зазначає, що позов ОСОБА_2 був забезпечений ухвалою суду від 9 вересня 2025 року, а відтак, звертаючись до суду з повторною заявою про забезпечення позову та заявляючи про застосування заходів забезпечення, у задоволенні яких судом було відмовлено, позивач повинен був навести підстави повторного звернення до суду та довести зміну обставин, які існували на час подання попередньої заяви про забезпечення позову і які свідчать про необхідність у додаткових заходах для забезпечення позову.
Разом з цим заява ОСОБА_2 від 2 листопада 2025 року не містить нових обставин, які не існували або не були відомі на час попереднього розгляду його заяви про забезпечення позову, та які могли б свідчити про появу реальної необхідності в повторному вирішенні цього процесуального питання і у додаткових заходах забезпечення позову.
Суддя першої інстанції також не встановила таких нових обставин і не навела у мотивувальній частині ухвали переконливих підстав, з яких дійшла висновку про можливість відступити від раніше прийнятого процесуального рішення та необхідності застосування додаткових заходів забезпечення позову, у застосуванні яких судом було відмовлено 9 вересня 2025 року.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно із засадами верховенства права однією з фундаментальних вимог судового розгляду є принцип правової визначеності, який у сфері правосуддя означає передбачуваність, послідовність і стабільність судових процедур та процесуальних рішень. Цей принцип пов`язаний із повагою до остаточності судового рішення та недопустимістю повторного вирішення тотожного питання без належних правових підстав. Конституційний Суд України пов`язує юридичну визначеність із передбачуваністю застосування правових норм, а практика ЄСПЛ виходить із необхідності поваги до legal certainty та res judicata.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції повторно вирішила тотожне процесуальне питання, не навівши обґрунтування такого судового рішення, що суперечить принципу правової визначеності, порушує вимоги послідовності й передбачуваності судового процесу та створює стан процесуальної невизначеності для учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та без належного врахування принципу правової визначеності, у 

зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 1 червня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук