П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року м. Київ

Справа № 756/2440/26 
Провадження: № 22-ц/824/10092/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2026 року, постановлену під головуванням судді Луценко О. М.,
у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосованого на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 12.05.2010 року у цивільній справі № 6-112/11,

в с т а н о в и в:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яка обґрунтована тим, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 травня 2011 року його було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання рішення суду. Заявник зазначав, що на даний час ним вживаються заходи щодо врегулювання наявної заборгованості, зокрема, подано заяву про неплатоспроможність фізичної особи до Господарського суду міста Києва. Також вказував, що проходить військову службу у складі Збройних Сил України, що підтверджується відповідною довідкою військової частини. Наголошував, що встановлене щодо нього обмеження застосовується понад п`ятнадцять років, а тому є непропорційним втручанням у гарантоване Конституцією України право на свободу пересування. Посилаючись на наведені обставини, просив суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив скасувати ухвалу та постановити нову про задоволення його заяви.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та не врахував обставин, які істотно змінилися після застосування до нього відповідного обмеження.
Зокрема, посилався на те, що після звернення до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження державним виконавцем було винесено постанови про зупинення низки виконавчих проваджень, що, на його думку, свідчить про відсутність активного примусового виконання та ризику ухилення від виконання судового рішення. У зв`язку з цим заявник вважав, що відсутні правові підстави для подальшого обмеження його права на виїзд за межі України.
Також зазначав, що Господарським судом міста Києва відкрито провадження у справі про його неплатоспроможність, у межах якої введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. На його переконання, зазначені обставини свідчать про зміну правового режиму врегулювання його заборгованості та підлягали врахуванню судом при вирішенні питання щодо подальшої необхідності застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Крім того, наголошував на тому, що відповідне обмеження діє щодо нього понад п`ятнадцять років, що, на його думку, є непропорційним втручанням у гарантоване законом право на свободу пересування та не відповідає принципу пропорційності, сформованому у практиці Європейського суду з прав людини.
Також, звертав увагу на те, що є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України, а тому ця обставина, на його переконання, мала бути врахована судом під час оцінки необхідності подальшого застосування обмеження.
Посилаючись на наведені обставини, заявник вважав, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 441 ЦПК України, не врахував нові обставини, які виникли після встановлення тимчасового обмеження, у зв`язку із чим просив ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Козіна С. М. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 травня 2011 року у справі № 6-112/11, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва, ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним судовим рішенням (а. с. 5-6, 7-8).
Також матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 18 лютого 2026 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації його боргів та мораторій на задоволення вимог кредиторів (а. с. 13-14).
Крім того, з наявних у справі доказів убачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується відповідною довідкою військової частини (а. с. 17).
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено наявності нових обставин, які б свідчили про відсутність підстав для застосування такого обмеження. Суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів виконання судового рішення, погашення заборгованості або закінчення відповідних виконавчих проваджень. При цьому сам факт відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи, проходження заявником військової служби, а також його посилання на вжиття заходів щодо врегулювання заборгованості не свідчать про припинення існування невиконаних зобов`язань чи втрату актуальності встановленого обмеження. Враховуючи відсутність доказів того, що відпали обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви як необґрунтованої.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права визначено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Частиною 5 статті 441 ЦПК України визначено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Згідно частини 8 статті 441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що підставою для скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
У справі "SoeringvsUK" від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян. Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.
У даній справі судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наведені заявником обставини не свідчать про відпадіння підстав, з якими закон пов`язує можливість застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Так, обґрунтовуючи заяву про скасування тимчасового обмеження, ОСОБА_1 посилався на відкриття щодо нього провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи, введення процедури реструктуризації боргів, мораторію на задоволення вимог кредиторів, а також проходження ним військової служби у Збройних Силах України.
Разом з тим зазначені обставини самі по собі не свідчать про виконання заявником судового рішення, припинення його зобов`язань перед стягувачем або втрату актуальності застосованого обмеження.
Доказів виконання рішення суду шляхом погашення заборгованості, закінчення виконавчого провадження чи припинення відповідних зобов`язань заявником не надано.
Сам факт відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не припиняє існування заборгованості та не свідчить про виконання судового рішення, а лише змінює порядок урегулювання вимог кредиторів у межах відповідної судової процедури.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що станом на час розгляду заяви виконавчі документи були виконані, виконавчі провадження закінчені або що відпали обставини, які стали підставою для застосування до заявника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не доведено виникнення нових обставин, які б обґрунтовували необхідність скасування встановленого судом тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а тому підстави для задоволення поданої заяви відсутні.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.
Основним доводом апеляційної скарги є посилання заявника на відкриття Господарським судом міста Києва провадження у справі про його неплатоспроможність, введення процедури реструктуризації боргів та мораторію на задоволення вимог кредиторів, що, на його думку, свідчить про наявність підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Разом із тим колегія суддів не може погодитися з такими доводами.
Як убачається з матеріалів справи, із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 звернувся до суду у січні 2026 року, тоді як провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи було відкрито Господарським судом міста Києва лише 09 лютого 2026 року, а відповідну ухвалу постановлено 18 лютого 2026 року (а. с. 13-14).
Отже, на момент звернення заявника до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження провадження у справі про його неплатоспроможність ще не існувало, а тому сама по собі зазначена обставина не може свідчити про відпадіння підстав для застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України станом на час подання відповідної заяви.
Крім того, відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не припиняє існування заборгованості боржника та не свідчить про виконання судового рішення, а лише змінює порядок реалізації кредиторами своїх прав та порядок врегулювання боргових зобов`язань у межах процедури, передбаченої Кодексом України з процедур банкрутства.
Посилання на постанови державного виконавця про зупинення виконавчих проваджень також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали. Насамперед зазначені постанови не були надані суду першої інстанції під час розгляду заяви. Крім того, навіть у разі їх існування зупинення виконавчого провадження у зв`язку із відкриттям провадження у справі про неплатоспроможність не є тотожним закінченню виконавчого провадження, не свідчить про виконання судового рішення та не підтверджує припинення зобов`язань боржника перед стягувачем.
Колегія суддів також враховує, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України було застосоване щодо заявника ухвалою суду ще у 2011 році у зв`язку з невиконанням зобов`язань за виконавчим документом, виданим на виконання судового рішення, ухваленого ще у 2005 році. Водночас матеріали справи не містять доказів виконання цього рішення, погашення заборгованості, закінчення виконавчого провадження чи інших обставин, які б свідчили про відпадіння підстав для застосування відповідного обмеження.
За таких обставин сам факт відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, а також проходження заявником військової служби не можуть розцінюватися як нові обставини, які свідчать про припинення невиконаних зобов`язань або втрату актуальності застосованого судом заходу забезпечення виконання рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених частиною п`ятою статті 441 ЦПК України підстав для скасування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2026року без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368,  375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2026року року залишити без змін
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 червня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура