СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, E-mail: inbox@adm.su.court.gov.ua
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2026 року Справа № 480/9105/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9105/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 про самовільне залишення військової частини ОСОБА_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 поновити виплати грошового забезпечення та додаткові виплати ОСОБА_1 з моменту призупинення цих виплат;
- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 та зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону на момент подання рапорту про звільнення).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.05.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 111 солдата ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину та виключено з грошового забезпечення.
Позивач зазначає, що 04 травня 2024 він отримав поранення. 09.05.24р.був виписаний з медичної роти в/ч НОМЕР_3 та направлений для подальшого проходження з поганим самопочуттям та скаргами на погіршення стану здоров`я.
При зверненні до медичної служби військової частини НОМЕР_2 , позивач отримав відмову в усній формі на отримання від нього рапорту про стан його здоров`я .
Позивач стверджує, що із-за бездіяльності з боку командування та у відмові в подальшому лікуванні, у зв`язку з критичним самопочуттям 13.05.2024 року, він попередньо повідомивши про це командира механізованої роти в/ч НОМЕР_2 шляхом направлення на месенджер повідомлення, поїхав за місцем проживання для отримання невідкладної медичної допомоги.
З 16.05.2024 по 23.05.2024 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, зараз позивач проходить амбулаторне лікування .
Позивач зазначає, що оскаржуваний наказ, яким констатовано самовільне залишення військової частини позивачем винесено 31.05.2024, при цьому відсутні докази щодо внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань .
В силу вимог ст.24 Закону № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину.
За відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.
Також позивач вважає, що порушено вимоги Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом МОУ №260 від 07.06.2018, оскільки для звинувачення у СЗЧ чи дезертирстві має бути доведене в судовому органі умисне бажання покинути військову службу. 
При цьому ОСОБА_1 не мав прямого умислу в самовільному залишенні військової частини, оскільки перебував після отримання двох бойових поранень на довготривалому безперервному лікуванні та регулярно письмово повідомляв командира В/ч НОМЕР_2 про своє місцеперебування , також до в/ч НОМЕР_2 неодноразово направлялися адвокатські запити, зокрема щодо призначення та проведення службових розслідувань та видання довідок про обставини травми (поранення, контузії), отриманих ОСОБА_1 під час виконання обов`язку військової служби 04 березня 2024 року та 04 травня 2024 року
При цьому Позивач у травні-серпні 2024 року навіть не знав, що відносно нього проводиться службове розслідування за фактом СЗЧ, оскільки постійно підтримував зв`язок зі своїм безпосереднім командиром та окрім цього особисто та/або через свого представника офіційно надсилав рапорти на командира в/ч .
При цьому наказ, що оскаржується, видано з 31.05.2024 року, тобто Позивач не отримав виплату грошового забезпечення і за травень 2024 року.
Окрім цього Позивач не отримав також додаткову винагороду за безпосередню участь військовослужбовця Збройних Сил у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, у розмірі 100 000,00 грн. відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 89 від 15.05.2024 року та Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 15.05.2024 р. № 303 та Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 09.05.2024 р. № 80 та Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 15.07.2024 р. №1272
14.05.2024 року адвокат Четвертак Л.В. направила до командира в/ч НОМЕР_2 повторний рапорт (перший рапорт було особисто подано позивачем у лютому 2024 року) солдата ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме з підстав , коли військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, під час воєнного стану звільняються з військової служби через певні сімейні обставини або інші поважні причини (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу). Однією з сімейних обставин цієї норми названо перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Станом на день подання позову рапорт на звільнення командуванням військової частини не було розглянуто.
Таким чином наявна незаконна бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 щодо його звільнення з військової служби.
Судом поновлено позивачу процесуальний строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 480/9105/24, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, витребувано у відповідача додаткові докази.
Представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, щодо скарг на дії начальника медичної служби військової частини НОМЕР_2 , та ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, передбачає, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, натомість в порушення зазначених норм позивач звернувся не за підпорядкованістю до начальника медичного пункту.
Відповідач також зазначає, що згідно облікових даних, медичної освіти у позивача немає, і вирішувати питання про придатність його до військової служби самостійно він не мав, а при необхідності, міг встановленим порядком отримати дозвіл на проходження військово-лікарської комісії, що не зробив.
Крім того, спірним наказом лише встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби і він є розпорядчим документом, для внесення відповідних відомостей про військову службу військовослужбовця до його облікових документів. При цьому, питання про призупинення військової служби позивача спірним наказом не вирішувалось.
Таким чином, зважаючи, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 31.05.2024 №111 встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період самовільного залишення служби.
Також, протягом незаконної відсутності на службі у період із 13.05.2024, жодної інформації про перебування на стаціонарному лікуванні чи затриманні правоохоронними органами позивача на адресу військової частини НОМЕР_2 не надходило.
Ухвалою суду було задоволено клопотання представника Військової частини НОМЕР_2 , замінено відповідача - Військову частину НОМЕР_2 на правонаступника - Військову частину НОМЕР_4 .
Представник позивача та позивач своїм правом щодо надання відповіді на відзив не скористалися.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзив на позовну заяву, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , наказом № 244 від 31.08.2023 року призначено на посаду навідника 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу механізованої роти в/ч НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_2 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 13.05.2024 №158 (по стройовій частині) знято з усіх видів забезпечення (крім котлового), призупинено виплату всіх видів грошового забезпечення з 13.05.2024: солдата ОСОБА_1 , який з 13.05.2024 самовільно залишив місце несення служби (а.с. 79).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 17.05.2024 №149 було призначено службове розслідування за фактом порушення військової дисципліни, зокрема, ОСОБА_1 (а.с. 76).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення служби» від 31.05.2024 №111, зокрема, наказано: ОСОБА_1 по прибуттю до місця несення служби оголосити дисциплінарне стягнення «Сувора догана»; не виплачувати премію за травень 2024 та за весь час подальшої відсутності у військовій частині НОМЕР_2 , включаючи місять повернення; призупинити виплату грошового забезпечення з 13.05.2024; не виплачувати додаткову грошову винагороду за травень 2024 та за весь час подальшої відсутності у військовій частині НОМЕР_2 , включаючи місять повернення; забезпечити направлення повідомлення про кримінальне правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 та ч.4 ст.410 КК України, вчинене ОСОБА_1 (а.с. 72 – 73).
14.05.2024 позивач через ІНФОРМАЦІЯ_1 подав до командира в/ч НОМЕР_2 рапорт щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який розглянуто не було.
Не погодившись із зазначеним наказом та вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду його рапорту про звільнення, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок №260).
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби ЗСУ).
Статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Статтями 26, 27 Статуту внутрішньої служби ЗСУ встановлено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Відповідно до статті 28 Статуту внутрішньої служби ЗСУ єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Відповідно до статті 127 Статуту внутрішньої служби ЗСУ солдат (матрос) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна. Солдат підпорядковується командирові відділення.
Статтею 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що солдат зобов`язаний, зокрема: додержуватися військової дисципліни.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Статтями 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби (стаття 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Згідно з частинами першою, другою, третьою, шостою статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України». Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Статтею 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ установлено, що право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності. Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення. Застосування зброї допускається лише в бойовій обстановці, а в мирний час - у виняткових випадках, відповідно до вимог Статуту гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Відповідно до статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності. Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом. Усі дисциплінарні стягнення, крім пониження у військовому званні, пониження в посаді, звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, накладені на військовослужбовців і не зняті до дня звільнення їх у запас чи відставку, вважаються знятими з дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).
Статтею 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, зокрема, сувора догана.
Згідно зі статтею 83 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
За приписами статті 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
За приписами статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до статті 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Статтею 87 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Дисциплінарне стягнення виконується, як правило, негайно, а у виняткових випадках - не пізніше ніж за три місяці від дня його накладення. Після закінчення зазначеного строку стягнення не виконується, а лише заноситься до службової картки військовослужбовця. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні та у відпустці. Особи, з вини яких не було виконане стягнення, несуть дисциплінарну відповідальність. У разі подання скарги старшому начальникові виконання дисциплінарного стягнення не зупиняється до надходження від нього розпорядження про скасування цього стягнення (стаття 96 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення. Оголошувати про дисциплінарні стягнення командирам у присутності підлеглих заборонено (стаття 97 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 р. за № 1503/31371, затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі Порядок №608).
Згідно з абзацом 4 пункту 2 розділу I Порядку № 608 службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку № 608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Пунктами 1, 3 розділу ІІІ Порядку № 608 установлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування). Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Відповідно до пунктів 1, 5, 6 розділі V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини. Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування. Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Пунктом 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Згідно з пунктом 2 розділу VІ Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник). У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою для застосування до військовослужбовця дисциплінарних стягнень є вчинення дисциплінарних проступків, а саме невиконання (неналежне виконання) службових обов`язків або порушення військової дисципліни. У разі проведення службового розслідування, зазначені обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого командир вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні військовослужбовця складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення.
Адміністративний суд у силу вимог частини другої статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.
Суб`єкт владних повноважень, своєю чергою, повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достатніми доказами.
Стосовно правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися насамперед на такому: чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України; чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення; чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення; чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.
З матеріалів справи судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 17.05.2024 №149 призначено службове розслідування за фактом порушення військової дисципліни, зокрема солдатом ОСОБА_1 .
За результатами службового розслідування складено Акт службового розслідування, яким встановлено, що 13.05.2024 близько 12.20 командиру механізованої роти військової частини НОМЕР_2 підполковнику ОСОБА_2 надійшло повідомлення від солдата ОСОБА_1 на месенджер WhatsApp про те, що солдат ОСОБА_1 залишає місце дислокації підрозділу і їде в невизначений лікувальний заклад, одразу була зроблена перевірка наявності підлеглого особового складу і виявлено відсутність на службі вищевказаного військовослужбовця. Пошукові заходи позитивних результатів не дали. Відповідно до рапорту начальника медичної служби – начальника медичного пункту військової частини від 14.05.2024, у період із 24.02.2022 по 14.05.2024 солдат ОСОБА_1 звертався у різний час за медичною допомогою і отримував відповідне лікування а також направлення на консультації до профільних спеціалістів. Інформація щодо затримання правоохоронними органами або перебування особи, стосовно якої проводиться службове розслідування в лікувальних закладах у період із 13.05.2024 по т.ч. до військової частини НОМЕР_2 не надходило. Станом на 25.05.2024 солдат ОСОБА_1 є таким, що самовільно залишив службу в умовах воєнного стану понад три доби. Місце знаходження даного військовослужбовця посадовим особам військової частини НОМЕР_2 не відомо (а.с. 74 – 75).
Вище вказані обставини підтверджуються рапортами командира механізованої роти ОСОБА_2 , головного сержанта 3 механізованого взводу механізованої роти ОСОБА_3 , сержанта з матеріального забезпечення механізованої роти ОСОБА_4 , командира 3 механізованого взводу механізованої роти ОСОБА_5 (а.с. 80 – 83).
З матеріалів справи суд вбачає, що доказів наявності у позивача поважних причин відсутності на службі, крім періоду перебування на лікуванні з 16.05.2024 по 23.05.2024, матеріали справи не містять, що свідчить про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності. 
Суд також враховує, що матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем військову частину НОМЕР_2 про перебування на стаціонарному лікуванні з 16.05.2024 по 23.05.2024, зокрема надсилання виписки із медичної карти.
При цьому, суд вважає безпідставним посилання позивача про перебування на амбулаторному лікуванні, оскільки амбулаторне лікування підтверджує непрацездатність, тільки у випадку формування медичного висновку про тимчасову непрацездатність (листок непрацездатності).
Так, відповідно до Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 № 532/274/136-ос/1406, листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів.
Отже у випадку амбулаторного лікування саме листок непрацездатності є підставою для звільнення від роботи (служби) у зв`язку з непрацездатністю, суд зазначає, що матеріали справи не містять таких листків непрацездатності. 
Також суд зазначає, що згідно ст.254 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини.
Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби (ст.255 Статуту внутрішньої служби ЗСУ).
Відповідно до ст.256. Статуту внутрішньої служби ЗС, після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.
Хворі, яким призначене амбулаторне лікування, для приймання ліків і проведення інших лікувальних процедур, а також ті, що потребують консультації медичних спеціалістів, направляються до медичного пункту військової частини у дні і години, зазначені лікарем у книзі запису хворих.
Після одержання медичної допомоги військовослужбовці повертаються в розташування роти під командуванням інструктора з тактичної медицини або старшого. 
Згідно ст. 257 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової військової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом, - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами.
По закінченні терміну звільнення за висновком лікаря військовослужбовці мають бути направлені у разі потреби на повторний медичний огляд. Про звільнення від виконання службових обов`язків офіцерів і військовослужбовців військової служби за контрактом на підставі довідки лікаря (фельдшера) і про вихід їх на службу після хвороби оголошується в наказі по військовій частині.
Також суд зазначає, що пунктом 15 розділу I Порядку №260, визначено, що грошове забезпечення, не виплачується, зокрема: за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Суд звертає увагу, що зазначена норма Порядку №260 передбачає невиплату грошового забезпечення за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше, незалежно від факту притягнення чи непритягнення такого військовослужбовця до дисциплінарної чи іншої відповідальності та незалежно від прийняття наказу про призупинення такому військовослужбовцю військової служби. 
Сам по собі факт відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше та самовільне залишення військової частини є підставою для призупинення виплати грошового забезпечення на час відсутності такого військовослужбовця.
Таким чином, враховуючи викладене вище, відсутність доказів наявності поважних причин нез`явлення позивача на службу протягом спірного періоду та не повідомлення про перебування на лікуванні з 16.05.2024 по 23.05.2024 свідчить про вчинення дисциплінарного проступку та є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності та невиплати грошового забезпечення за такі періоди, отже позовні вимоги в цій частині суд вважає безпідставним та таким, що задоволенню не підлягають.
При цьому, суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що його не було повідомлено про проведення службового розслідування відносно нього, оскільки як зазначено судом вище, відповідачу не було відомо місцезнаходження позивача.
Щодо невиплати позивачу премії та додаткової винагороди за травень 2024, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 5 розділу XVI Порядку №260, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому вчинено таке порушення.
Також пунктом 15 розділу XXXIV Порядку №260 передбачено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які: самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Таким чином, зважаючи, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 31.05.2024 №111 встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби, відповідачем правомірно не було нараховано позивачу премію та додаткову винагороду за спірний період.
Щодо твердження позивача про те, що підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань), суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2232, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Аналогічні норми містять і пункти 144-1 -144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі – Положення №1153).
Також відповідно до пункту 144 – 3 Положення №1153, звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу.
З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем військова служба позивачу не призупинялася, натомість, наказом командира ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 , на час перебування в розпорядженні залишається у списках військової частини НОМЕР_2 (а.с. 85).
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язання розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби судом встановлено наступне.
Позивачем через ІНФОРМАЦІЯ_1 було подано рапорт від 14.05.2024 щодо звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме з підстав перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с. 31).
При цьому суд враховує, що у відзиві на позов, представник відповідача не заперечував щодо отримання військовою частиною зазначеного рапорту, будь – яких заперечень щодо вказаних позовних вимог відзив на позов не містить.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
В п. 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Згідно з п.260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону №2232-ХІІ, та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.
Приписами ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, визначено в Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженій наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009 (далі - Інструкція № 170).
В розділі XII Інструкції № 170 передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення (п.12.1).
В п. 14.28 розділу XIV Інструкції № 170 зазначено, що документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.
Системний аналіз вказаних норм дає можливість суду дійти висновку про те, що під час особливого періоду - воєнного стану, подання військовослужбовцем документів на звільнення разом з рапортом не безпосередньому начальнику, а направлення такого через ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу військової частини НОМЕР_2 , хоча і є недотриманням приписів статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, пункту 233 Положення № 1153/2008, однак не може бути підставою для не розгляду в розумний строк рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби.
Суд констатує, що під час розгляду справи відповідачем не надано належних та достатніх доказів розгляду рапорту позивача від 14.05.2024 уповноваженою на прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби особою, адже за наслідками розгляду рапорту позивача про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення з військової служби або надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорта про звільнення.
При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
При цьому, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади (постанови Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №599/1422/16-а, від 15.12.2021 у справі №1840/2970/18).
Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорта позивача від 14.05.2024 та зобов`язання розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби від 14.05.2024.
Відповідно до норм Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, тому питання щодо відшкодування судових витрат у даній справі не вирішується. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорта ОСОБА_1 від 14.05.2024.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) щодо звільнення з військової служби від 14.05.2024.
В іншій частині позовних вимог - відмовити. 
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   В.О. Павлічек