ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/7334/20 Суддя (судді) першої інстанції: Кочанова П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просить суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у зарахуванні позивачу до стажу роботи періоди роботи з 1 серпня 1979 року по 3 грудня 1991 року включно - на посаді медсестри анестезиста Білоцерківського пологового будинку, з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2006 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста анестезіологічно - реанімаційного відділення Білоцерківського пологового будинку, з 1 січня 2007 року по 28 листопада 2016 року - на посаді сестри медичної-анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Білоцерківського пологового будинку, з 29 листопада 2016 року по 7 жовтня 2018 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» та з 8 жовтня 2018 року по 14 квітня 2020 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» у подвійному розмірі;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати позивачу до стажу роботи періоди роботи з 1 серпня 1979 року по 3 грудня 1991 року включно - на посаді медсестри анестезиста Білоцерківського пологового будинку, з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2006 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста анестезіологічно - реанімаційного відділення Білоцерківського пологового будинку, з 1 січня 2007 року по 28 листопада 2016 року - на посаді сестри медичної-анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Білоцерківського пологового будинку, з 29 листопада 2016 року по 7 жовтня 2018 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» та з 8 жовтня 2018 року по 14 квітня 2020 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» у подвійному розмірі, відповідно до положень статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та провести перерахунок та виплату мені пенсії з урахуванням зарахованого стажу з 15 квітня 2020 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач протиправно не зарахував спірний період трудової діяльності у подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», чим порушив її право на належне пенсійне забезпечення, тому просить задовольнити позов у повному обсязі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, викладену у листі від 9 червня 2020 року №3035-5135/Ц-02/8-1000/20 у зарахуванні ОСОБА_1 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів її роботи з 01.08.1979 по 03.12.1991, з 01.01.2004 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 28.11.2016, з 29.11.2016 по 07.10.2018 та з 08.10.2018 по 14.04.2020.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 01.08.1979 по 03.12.1991, з 01.01.2004 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 28.11.2016, з 29.11.2016 по 07.10.2018 та з 08.10.2018 по 14.04.2020, та у зв`язку з цим здійснити перерахунок та виплату пенсії починаючи з 1 червня 2020 року, з урахуванням вже виплачених сум.
В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що з 01.01.2004 вступив у дію Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якого страховий стаж враховується в одинарному розмірі.
Апелянт зазначає, що згідно абзацу 3 частини четвертої Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, а період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Стверджує, що перебирання судом повноважень щодо призначення пенсії є формою втручання в дискреційні повноваження управління та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2025 та від 23.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та призначено розгляд справи у порядку письмового провадження.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.
Відповідно до фактичних обставин справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області як отримувач пенсії за віком з 03.02.2011 року.
19 травня 2020 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про проведення перерахунку призначеної пенсії із зарахування стажу роботи у Білоцерківському пологовому будинку на посаді сестри медичної анестезиста з 01.08.1979 року по 14.04.2020 року у подвійному розмірі.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 9 червня 2020 року №3035-5135/Ц-02/8-1000/20 за результатом розгляду звернення позивача повідомлено, що до загального стажу у подвійному розмірі зараховано період роботи на посаді сестри медичної анестезиста анестезіологічно-реанімаційного відділення з 04.12.1991 по 31.12.2003, згідно довідки Білоцерківського пологового будинку від 03.02.2011 №17. Також, звернуто увагу, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Будь-яких інших обґрунтувань щодо відмови у здійсненні перерахунку позивачу пенсії, лист Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 9 червня 2020 року №3035-5135/Ц-02/8-1000/20 не містить.
Такі обставини зумовили звернення позивача до суду за захистом своїх прав.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відносини з приводу призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду врегульовані Законом України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також - Закон № 1058-IV).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону № 1058-ІV).
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 24 цього Закону періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Відповідно до пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Пільги щодо обчислення стажу роботи в деяких медичних закладах передбачені статтею 60 Закону № 1788-XII, згідно з якою робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
За приписами статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній.
У пунктах 1 та 2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості, зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 містяться наступні записи щодо спірних періодів роботи:
- запис №1, 01.08.1979 року позивач зарахована на посаду медичної сестри у дитяче відділення у Білоцерківський пологовий будинок,
- запис №2, 01.08.1979 року переведена на посаду медичної сестри-анестезистки,
- запис №3, 16.03.2003 року перейменовано посаду на «сестра медична-анестезист» анестезіологічного відділення,
- запис №4, 01.01.2007 року переведена сестрою медичною анестезистом відділення анестезіології та інтенсивної терапії,
- запис №5, 29.11.2016 року Білоцерківський пологовий будинок перейменовано в КЗ БМР «Білоцерківський пологовий будинок»,
- запис №6, 08.10.2018 року КЗ БМР «Білоцерківський пологовий будинок» перейменовано в Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок»,
- запис №7, 14.04.2020 року позивач звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗПП України.
Записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені.
При цьому, у трудовій книжці позивача на третьому аркуші міститься запис про те, що запис під №1 рахувати недійсним, який засвідчений посадовою особою та печаткою підприємства.
Матеріали справи містять наказ по Білоцерківському пологовому будинку від 5 липня 1979, яким ОСОБА_2 зараховано на посаду анестезистки з 1 серпня 1979 року.
Відповідно до наказу по Білоцерківському пологовому будинку від 11 грудня 1991 року, переведено в анестезіолого-реанімаційне відділення медсестер-анестезисток, зокрема ОСОБА_1 .
Наказом Білоцерківського пологового будинку від 2 січня 2007 року №3, переведено у відділення анестезіології та інтенсивної терапії з 01.01.2007 року працівників анестезіологічно-реанімаційне відділення, зокрема ОСОБА_1 , сестру медичну анестезиста.
Слід зауважити, що апелянтом не заперечується факт роботи позивачки в спірні періоди.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 4.11.1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 19.08.1965 року № 605 «Про покращення анестезіологічного-реанімаційної служби в країні», в багатопрофільних республіканських, крайових та обласних лікарнях можуть організовуватись палати для реанімації та інтенсивної терапії. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР «Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню» №841 від 11.06.1986 року затверджено Положення про відділення (групу) анестезіології реанімації лікувально-профілактичного закладу, за приписами якого у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували: відділення (групи) анестезіології - реанімації, відділення реанімації та інтенсивної терапії, палати для реанімації та інтенсивної терапії.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України №303 від 08 жовтня 1997 року (далі - Наказ МОЗ № 303) проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.
Пунктом 1 Рекомендацій щодо структури служби анестезіології та інтенсивної терапії в лікувально-профілактичних закладах України, затверджених вищезазначеним Наказом, передбачено організацію анестезіологічних груп в лікувально-профілактичних закладах, де за штатними нормативами повинно бути не більше 3-х лікарів-анестезіологів, разом з відповідною кількістю сестер-анестезисток.
Пунктами 1, 4 Положення про відділення анестезіології з ліжками та без ліжок для інтенсивної терапії, анестезіологічну групу, відділення інтенсивної терапії лікувально-профілактичних закладів, яке також затверджено Наказом МОЗ №303, передбачено створення в лікувально-профілактичних закладах різних підрозділів служби анестезіології, в тому числі анестезіологічні групи.
Таким чином, згідно вищевказаного Наказу МОЗ України відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих Всесвітньою організацією охорони здоров`я із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.
Згідно роз`яснень, наданих Міністерством охорони здоров`я і Міністерством праці та соціальної політики України у листах від 10 вересня 2002 № 10.03.67/100, від 28 травня 2002 року №10.02.11/450 та від 21 червня 2002 року № 02-886з-08, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії зараховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 462/1713/17.
У листі МОЗ України на адресу Пенсійного фонду України від 08.12.2006 року № 10.01.09/2209 щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, вказав що відповідно до наказу МОЗ України від 08.10.1997р. № 303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» проведено реорганізацію анестезіологічної служби, у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я повинні створюватися відділення анестезіологічного відділення або відділення анестезіології організовуються у лікувально-профілактичних закладах, в яких за штатними нормативами передбачено більше 4 посад лікарів - анестезіологів з відповідною кількістю посад медичних сестер - анестезистів. Та що у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували такі відділення: відділення (групи) анестезіології реанімації створювалися в лікарнях, які мали до 80% ліжок хірургічного профілю. В закладках, де кількість хірургічних ліжок менша і таке відділення не може бути створено за встановленими нормативами (пологові будинки з числом ліжок хірургічного профілю 75 і т.д.), організовувалися палати для реанімації і інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів реаніматологів та медичних сестер анестезіологів (наказ МОЗ СРСР від 19.08.1969 № 605 «Про поліпшення анестезіолого реанімаційної служби в державі») та відділення реанімації і інтенсивної терапії.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 462/1713/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 310/385/17, від 23 січня 2019 року у справі № 485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі № 689/872/17.
Щодо доводів апелянта про те, що з 01.01.2004 вступив у дію Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якого страховий стаж враховується в одинарному розмірі, судова колегія зазначає таке.
Зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене статтею 60 Закону України № 1788-XII, не пов`язано із набранням чинності Закону № 1058-IV, а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01.01.2004 року.
Відтак, за правилами статті 60 Закону № 1788-ХІІ та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV період роботи в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я після 2004 року підлягають зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.12.2019 у справі № 689/872/17, від 20.04.2022 у справі № 214/3705/17, від 27.04.2023 у справі № 160/14078/22, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
У постанові від 03.11.2021 року по справі № 360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України №1058-IV та Законом України №1788-ХІІ вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України № 1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон України № 1058-IV.
Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України №1788-ХІІ, то він мав би виключити з останнього усі інші положення, чого, в свою чергу, зроблено не було.
Отже, враховуючи вищенаведені законодавчі норми та встановленні обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні періоди роботи позивачки відповідач повинен зараховуватися у подвійному розмірі.
Отже, відмова відповідача у зарахуванні позивачу періодів його роботи 1979 року по 2020 до стажу роботи у подвійному розмірі є протиправною.
Щодо доводів апелянта про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає таке.
Дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оскільки відповідачем протиправно відмовлено позивачу у зарахуванні у подвійному розмірі відповідного періоду її роботи та у зв`язку із цим здійснити перерахунок та виплату пенсії, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області – залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року у справі №320/7334/20 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова