ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 382/463/24
провадження № 61-1389св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Міністерство оборони України,
треті особи:Яготинська міська рада Бориспільського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваль Лариси Миколаївни на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року, ухвалені у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права на отримання одноразової грошової допомоги, усунення від отримання одноразової допомоги.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 матрос ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув при виконанні обов`язків військової служби.
Вказував на те, що він є братом загиблого ОСОБА_3 .
З 2002 року їхня спільна мати - ОСОБА_4 перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 .
З 2002 року вони були зареєстровані та фактично проживали за адресою: АДРЕСА_1 , всією родиною.
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла їхня мати ОСОБА_4 , після смерті якої з 2010 року його брат - ОСОБА_3 проживав разом із ним за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказував на те, що вони із загиблим братом мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство. У померлого ОСОБА_3 не було ні дружини, ні дітей. Його (позивача) дані були вказані в особистих даних військового, на підставі яких саме йому було здійснений телефонний дзвінок про загибель брата. Він займався вихованням та розвитком брата з 2010 року, постійно піклувався про його здоров`я, забезпечував всім необхідним, виховував його справжнім громадянином України.
У свою чергу, батько загиблого - ОСОБА_2 не брав участі у вихованні і розвитку ОСОБА_3 .
Зазначав, що саме він (позивач) займався вихованням та розвитком свого брата, відводив його до школи - Яготинського ліцею № 3, брав участь у батьківських зборах та святах, підтримував та допомагав при вступі до ДПТЕЗ «Яготинський центр професійно-технічної освіти» до закінчення навчання. Також він допомагав брату розвиватися у напрямку кінології та брати участь у змаганнях, на яких брат посідав перші місця.
Разом із тим наразі він має намір порушувати питання перед державою про виплату йому, як члену сім`ї загиблого захисника одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд встановити факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав і обов`язків між ним та його братом ОСОБА_3 ; визнати його членом сім`ї загиблого (померлого) Захисника України ОСОБА_3.; визнати за ним право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби; усунути ОСОБА_2 (батька загиблого військовослужбовця) від отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 30 липня 2025 року, ухваленим у складі судді Нарольського М. М., позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав і обов`язків між ОСОБА_1 та братом ОСОБА_3 , й визнано ОСОБА_1 членом сім`ї загиблого (померлого) Захисника України ОСОБА_3.
В іншій частині в позові відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 422,40 грн судового збору.

Встановлюючи факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав і обов`язків між ОСОБА_1 та його братом ОСОБА_3 й визнаючи ОСОБА_1 членом сім`ї загиблого (померлого) Захисника України ОСОБА_3., суд першої інстанції, дослідивши показання усіх свідків та надавши оцінку письмовим доказам у їх сукупності, з урахуванням «балансу вірогідностей», дійшов висновку, що заслуговує довіри твердження позивача щодо його спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав і обов`язків між ним та братом ОСОБА_3 у спірний період, що підтверджується як показаннями свідків, так і письмовими доказами.

Додатковим рішенням Яготинського районного суду Київської області від 21 серпня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Литвиненко О. Л. про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правову допомогу відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_2 в ухваленні додаткового рішення щодо витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, виходячи із положень частини другої статті 141 ЦПК України, конкретних обставин справи, та з урахуванням того, що позивач відповідачем за двома позовними вимогами, в задоволенні яких суд відмовив, визначив Міністерство оборони України, про що прямо зазначалося як в позовній заяві, так і підтверджено у заяві щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, а також те, що як підстави позову в цій частині вказані положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», і ці вимоги обґрунтовані наміром позивача порушувати відповідні питання саме перед державою, дійшов висновку про відсутність підстав для покладення понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу на позивача. Оскільки в іншій частині позов задоволено, понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу підлягають покладенню на нього.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 30 липня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 21 серпня 2025 року скасовано.
Ухвалено у цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків між ОСОБА_1 та братом ОСОБА_3 , а також визнання ОСОБА_1 членом сім`ї загиблого Захисника України ОСОБА_3. відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довів, що він належить до переліку осіб, які б у разі встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю із загиблим братом, надавали йому право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час загибелі ОСОБА_3 ).Встановлення юридичного факту його проживання однією сім`єю з братом не спричинить для нього юридичних наслідків, не призведе до набуття права на отримання одноразової грошової допомоги.

Крім того, надані позивачем письмові докази, покладені судом першої інстанції в основу свого рішення про часткове задоволення позовних вимог, не містять інформації щодо предмета доказування, не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків, набуття спільного майна позивачем та ОСОБА_3 . Показання свідків не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Апеляційний суд зазначив, що чинним законодавством передбачено порядок, який регулює питання визнання особи членом сім`ї загиблого Захисника України, органи, які мають право надавати особам статус членів сім`ї загиблого (померлого) Захисника, критерії, за яких особу може бути визнано членом сім`ї загиблого Захисника, а також відповідний перелік документів, які подаються особами для надання їм такого статусу (Порядок надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року № 740). Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання позивача членом сім`ї загиблого (померлого) Захисника України ОСОБА_3., порушив принцип розподілу влади, закріплений у статті 6 Конституції України, оскільки такими повноваженнями наділені відповідні органи.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7 000,00 грн.

Ухвалюючи додаткову постанову, апеляційний суд, дослідивши перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, а також з урахуванням клопотання позивача про зменшення судових витрат, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру понесених ОСОБА_2 у суді першої інстанції витрат на правничу допомогу до 7 000,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У січні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Коваль Л. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та додаткову постанову апеляційного суду, залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги те, що ОСОБА_1 замінив своєму малолітньому брату обох батьків: матір, яка загинула, коли брату ОСОБА_3 було шість років, та батька, який з часу загибелі дружини припинив піклуватися про сина. Апеляційний суд не врахував, що докази ведення спільного господарства є обов`язковими у тому випадку, коли встановлення факту спільного проживання однією сім`єю стосується повнолітніх осіб, а не дитини, яка повністю перебувала на утриманні старшого брата до повноліття, який виховував та опікувався ним.
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання позивача членом сім`ї загиблого (померлого) Захисника України ОСОБА_3., порушив принцип розподілу влади, закріплений у статті 6 Конституції України, з тих підстав, що такими повноваженнями наділені відповідні органи, оскільки факт проживання однією сім`єю встановлюється судом.

Підставами касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року та додаткової постанови Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) та у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц (провадження № 61-10270св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18), від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 07 лютого 2024 року у справі № 383/821/22 (провадження № 61-5935св23).

Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання за позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби, та в частині усунення ОСОБА_2 (батька) від отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби, не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.
Доводи інших учасників справи

У березні 2026 року представник Міністерства оборони України подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року без змін як таку, що ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відзив мотивований тим, що позивач не належить до жодної з зазначених категорій осіб; встановлення факту належності до члена сім`ї загиблого військовослужбовця не є підставою для визнання його особою, яка може звернутися з заявою для отримання одноразової грошової допомоги, оскільки у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відсутня така категорія осіб, як член сім`ї загиблого військовослужбовця. Право на звернення до уповноваженого органу за призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги мають виключно такі особи: батьки; один із подружжя, який не одружився вдруге; діти, які не досягли повноліття; утриманці загиблого (померлого).
Отже, встановлення факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків, а також визнання позивача членом сім`ї загиблого військовослужбовця не буде підставою для ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача. Задоволення позовних вимог у цій частині не приведе до мети, з якою позивач звертається до суду.
Крім того, позивач не надав належних та достатніх письмових доказів для підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_3 , ведення ними спільного господарства.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У березні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_1 , батьками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 народився ОСОБА_7 , батьками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 .

Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть від 31 січня 2024 року № 43 та копії довідки про причину смерті від 31 січня 2024 року № 43, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 від травматичної ампутації нижніх кінцівок внаслідок військових дій.

Згідно з листом Військової частини НОМЕР_1 від 28 червня 2024 року № 182/1/3762 особова справа № 4-1558 та документи матроса ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , для подальшого обліку та належного оформлення грошової допомоги родичам загиблого направлені на адресу ІНФОРМАЦІЯ_8 за вих. № 186/1/133/ДСК від 16 квітня 2024 року. 

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - адвоката Коваль Л. М.задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналогічними критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами вирішувалося питання про встановлення факту проживання повнолітнього брата ОСОБА_1 та брата (військовослужбовця) ОСОБА_3 однією сім`єю та визнання ОСОБА_1 членом сім`ї ОСОБА_3 , який загинув при виконанні обов`язків військової служби.

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували його належність до переліку осіб, що, у разі встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю із загиблим братом, надавало б йому право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час загибелі ОСОБА_3 ). Отже, встановлення вказаного юридичного факту не породить для позивача юридичних наслідків, тобто не призведе до набуття права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (тут і далі - у редакції, чинній на час загибелі ОСОБА_3 , - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 16 вказаного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Згідно зі статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не довів свою належність до переліку осіб, яка у разі встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю з загиблим братом надавала б йому право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 

Таким чином, встановлення юридичного факту, а саме факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з братом, не спричинить для нього юридичних наслідків, тобто не призведе до набуття права на отримання одноразової грошової допомоги. 

Отже, висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків між ОСОБА_1 та братом ОСОБА_3 , а також визнання ОСОБА_1 членом сім`ї загиблого Захисника України ОСОБА_3 є правильним.

Апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, у тому числі, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час загибеліОСОБА_3 .

Застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не може вважатися дискримінаційним, так як судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення спірних правовідносин.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2024 року у справі № 9901/468/21 (провадження № 11-178заі24).

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 надав належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту йогоспільного проживання з братом, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків, зводяться до незгоди заявника з висновком апеляційного суду та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що позивач не довів, що він належить до переліку категорії осіб, що у разі встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю із загиблим братом, надавало б йому право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час загибелі ОСОБА_3 ). Встановлення юридичного факту його проживання однією сім`єю з братом не спричинить для нього юридичних наслідків, не призведе до набуття права на отримання одноразової грошової допомоги.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що, зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

Посилання апеляційного суду на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання позивача членом сім`ї загиблого (померлого) Захисника України ОСОБА_3., порушив принцип розподілу влади, закріплений у статті 6 Конституції України, оскільки такими повноваженнями наділені відповідні органи, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з позивача понесених ОСОБА_2 у суді першої інстанції витрат на правничу допомогу.

Ухвалюючи додаткову постанову, апеляційний суд, дослідивши перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, а також з урахуванням клопотання позивача про зменшення судових витрат, дійшов правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру понесених ОСОБА_2 у суді першої інстанції витрат на правничу допомогу до 7 000,00 грн.

Водночас касаційна скарга не містить доводів про помилковість висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7 000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваль Лариси Миколаївни залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк