Справа № 334/7902/25
Провадження № 22-ц/4808/884/26
Провадження № 22-ц/4808/885/26
Головуючий у 1 інстанції Кіцула Ю. С.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)  Василишин Л. В.,
суддів:     Баркова В. М., Максюти І. О.,
секретаря     Шемрай Н.Б.
за участю  представника апелянта – адвоката Беньковського В. А.,
представника позивача – адвоката Варфоломєєвої О.Є.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2026 року та на додаткове рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2026 року, ухвалені у складі судді Кіцули Ю.С. у місті Косові, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2025 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 березня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу безвідсоткову позику у розмірі 94 336,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у строки та порядку, визначені договором.
Представник позивача вазав, що ОСОБА_2 виконав свої зобов`язання за договором та передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 94 336,00 грн. На підтвердження факту укладення договору та передання грошей, зокрема, відповідно до п. 2.1. Договору, відповідачем було видано розписку від 24 березня 2025 року, яка посвідчує факт отримання у борг грошових коштів у розмірі 94 336,00 грн. Згідно з п. 2.2. Договору, строк повернення позики - не пізніше 05 вересня 2025 року, рівними частинами, згідно із визначеним графіком, однак відповідач свої зобов`язання не виконав та суму позики у встановлені строки не повернув.
Станом на 15 вересня 2025 року заборгованість відповідача становить 94 336,00 грн, добровільних дій щодо її погашення відповідач не вчиняв.
Враховуючи наведене, представник ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість за договором позики у повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики №б/н від 24.03.2025 в сумі 94 336 грн, а також судовий збір в розмірі 968, 69 грн.
Додатковим рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу та витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 17 728,18 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони 24 березня 2025 року уклали договір позики за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 94 336,00 грн, що підтверджується борговою розпискою відповідача. Відтак, суд дійшов переконання, що справжньою природою цієї розписки є саме отримання позики – грошових коштів на умовах поворотності, строковості та безоплатності правочину. 
Заперечення відповідача про підписання розписки під тиском та заперечення факту підписання договору суд визнав недоведеними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.
В обґрунтування додаткового рішення суд зазначив, що матеріалами справи підтверджено участь представника позивача лише у двох судових засіданнях, а тому визначив розмір витрат на правничу допомогу позивача у сумі 14 300 грн.
Щодо витрат на проїзд і проживання, суд визнав підтвердженими лише ті витрати, які належно документально підтверджені, зокрема витрати на залізничний та автобусний транспорт. Натомість квитатанції автозаправного комплексу від 14.02.2026 року, а також витрати на загальну суму у розмірі 4000 грн суд відхилив, оскільки надані документи не підтверджують на які саме послуги були здійснені вказані витрати. 
Відтак місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на загальну суму 17 728,18 грн.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням матеріального та процесуального права. Вказує, що оскаржуваний договір позики був підписаний позивачем уже після звернення ОСОБА_2 з позовом. При цьому, договір є реальним правочином і вважається укладеним лише з моменту передання коштів позичальнику. Однак судом не було встановлено факту передачі грошових коштів, джерело їх походження та обставини передачі.
На думку скаржника, сам по собі договір позики не підтверджує факту передачі грошових коштів, а лише фіксує позицію сторони щодо існування боргу. Відтак такий документ підлягає оцінці лише у сукупності з іншими доказами, зокрема доказами фактичного руху коштів.
Також вважає, що суд не надав належної оцінки доводам відповідача щодо відсутності факту отримання коштів, запереченням стосовно належності підпису на договорі та обставин написання розписки. Незважаючи на заперечення відповідача, суд визнав підпис належним йому без призначення почеркознавчої експертизи та без належної перевірки цих доводів.
Таким чином, на думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не дослідив належним чином подані докази та дійшов висновків, які не ґрунтуються на всебічному і повному дослідженні матеріалів справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
З огляду на вказане, просить рішення від 02 березня 2026 року та додаткове рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2026 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Позиція інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення – без змін. Зазначає, що факт передачі грошових коштів підтверджується договором позики та власноруч написаною відповідачем розпискою, яка відповідно до положень статей 1046, 1047 ЦК України та усталеної практики Верховного Суду є належним і допустимим доказом як укладення договору позики, так і отримання позичальником коштів.
Твердження апелянта про відсутність передачі грошових коштів, безгрошовість договору та підписання договору після виникнення спору вважає голослівними, не підтверджені жодними належними доказами. При цьому відповідач не заперечував факту власноручного написання розписки, а тому його доводи щодо відсутності зобов`язання є внутрішньо суперечливими.
Безпідставними, на думку представника позивача, є також посилання апелянта на неналежність підпису на договорі позики. Відповідач не заявляв у суді першої інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, не надав жодного доказу на підтвердження своїх заперечень та не скористався наданими йому процесуальними правами. 
Доводи про нібито здійснення на відповідача тиску або примусу також обґрунтовано відхилені судом, оскільки не підтверджені доказами. Відповідач не звертався до правоохоронних органів, не надав показань свідків чи інших доказів на підтвердження таких обставин.
Також вважає додаткове рішення суду щодо розподілу судових витрат законним та обґрунтованим, оскільки заявлені витрати були документально підтверджені, перевірені судом на предмет співмірності, а їх розмір навіть було частково зменшено. При цьому апелянт не навів жодних належних доводів щодо неспівмірності чи необґрунтованості таких витрат.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні представник апелянта вимоги скарги підтримав в повному обсязі, просив задоволити.
Представник позивача скаргу не визнала, вважає її безпідставною та просить відхилити.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення скарги.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що 24 березня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір № б/н позики (між фізичними особами, безпроцентної). За умовами договору позикодавець ОСОБА_2 передав позичальнику ОСОБА_1 безвідсоткову позику в сумі 94 336, 00 грн в готівковій формі, а позичальник зобов`язувався повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в договорі. Факт передачі грошових коштів засвідчується борговою розпискою позичальника. 
Відповідно до п.2.2. договору, строк повернення позики не пізніше – 05 вересня 2025 року рівними частинами згідно з наступним графіком:
- перший платіж - до 05 липня 2025 року у розмірі 31 445,33 грн,
- другий платіж - до 05 серпня 2025 року у розмірі 31 445,33 грн,
- третій платіж - до 05 вересня 2025 року у розмірі 31 445,34 грн. 
Відповідно до копії боргової розписки до договору позики №б/н від 24.03.2026, оригінал якої оглядався в судовому засіданні, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 94 336, 00 грн готівкою в повному обсязі (а.с. 9).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частин першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
За таких обставин колегія суддів вважає, що надана позивачем розписка, наявність її оригіналу у позивача, підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання між сторонами, за яким позикодавцем є ОСОБА_2 , а позичальником – ОСОБА_1 . При цьому останній не заперечував, що власноручно писав вказану розписку та отримав гроші. 
Посилання скаржника на те, що місцевий суд не надав належної оцінки доводам відповідача щодо відсутності факту отримання коштів, заперечення стосовно належності підпису на договорі та обставин написання розписки суд оцінює критично.
Так, в матеріалах справи міститься боргова розписка, яка підтверджує наявність зобов`язання боржника перед позивачем, а також суму боргу. Зміст розписки прямо підтверджує факт правовідносин між сторонами, а не ґрунтується на припущеннях. Вона є самостійним доказом існування цивільного зобов`язання.
За змістом положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судами у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно із положеннями статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення позову, ОСОБА_1 в силу статті 81 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним не вчинявся підпис на договорі позики, йому не передавалися кошти за вказаним договом, а розписку написано під тиском, не надав, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв. 
Доводи апеляційної скарги щодо того, що підписання договору позивачем відбулося після виникнення спору, відповідно не підтверджується факт укладення договору, не можна вважати обґрунтованими, оскільки власноручне написання розписки відповідачем належним чином не спростовано, суд оцінюючи докази у їх сукупності дав правильну оцінку спірним обставинам. Факт укладення договору позики встановлено, зобов`язання щодо повернення не виконано, відповідно з відповідача підлягає стягненню сума боргу. А отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики № б/н від 24 березня 2025 року у сумі 94 336 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо завищення розміру витрат на правничу допомогу не заслуговують на увагу, оскільки суд навів обгрунтування щодо його визначення. Окрім заперечення щодо розміру, жодних інших обгрунтувань скарга не містить, зокрема, доказів неспівмірності витрат на правничу допомогу, тому додаткове рішення суду підлягає залишенню без змін.
Що ж до заяви представника апелянта про безпідставне стягнення з відповідача судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції як особи з інвалідністю 2 групи, то з цим апеляційний суд погоджується, оскільки за наявності такого статусу, згідно ст.141 ЦПК України відповідач звільнений від сплати судового збору на всіх стадіях розгляду. Тому такий слід компенсувати позивачу за рахунок держави, а в цій частині рішення суду слід змінити. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення місцевого суду слід змінити в частині стягнення з відповідача судового збору в сумі 968,96 грн, а в решті рішення суду та додаткове рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволити частково.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2026 року в частині судового збору змінити та третій абзац резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:
Судовий збір за подання позовної заяви компенсувати позивачу ОСОБА_2 за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України в сумі 968,96 грн.
Додаткове рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 15 червня 2026 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
І. О. Максюта