ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

10 червня 2026 року	Справа №160/5701/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком — особою з інвалідністю I групи;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- у разі якщо суд дійде висновку про неможливість прямого зобов`язання до звільнення, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт з урахуванням правової оцінки суду та всіх наявних у справі доказів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Зазначає, що звертався до відповідача із рапортами про звільнення його з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду. Проте відповідач на вказані рапорти надав відповідь про відсутність підстав для задоволення цих рапортів, що зумовило звернення позивача до суду із цим позовом.
Ухвалою від 12 березня 2026 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене провадження в адміністративній справі, встановив учасникам справи строки на подання заяв по суті справи.
Витребував від Військової частини НОМЕР_1 у термін, що встановлений для подачі відзиву на позовну заяву, засвідчені належним чином копії відповідей на рапорти позивача від 03.02.2026, 12.02.2026 та 19.02.2026.
Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, шляхом:
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати позивачу відпустку за сімейними обставинами на період розгляду справи судом для забезпечення можливості здійснення постійного догляду за батьком;
- у разі неможливості застосування зазначеного способу забезпечення позову зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 тимчасово утриматися від направлення позивача для виконання бойових або службових завдань поза межами місця проживання батька на період розгляду справи судом;
- застосувати інший спосіб забезпечення позову, який суд визнає необхідним та достатнім для ефективного захисту прав позивача та забезпечення можливості здійснення постійного догляду за тяжкохворим батьком на період розгляду справи.
Ухвалою від 12 березня 2026 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову відмовив.
Позивач 16.03.2026 подав заяву про забезпечення позову, шляхом:
- тимчасового зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 утриматися від направлення Позивача ( ОСОБА_1 ) для виконання службових або бойових завдань поза межами місця проживання особи з інвалідністю ( АДРЕСА_1 ), яка потребує постійного стороннього догляду, до моменту набрання рішенням суду законної сили.
Ухвалою від 17 березня 2026 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову від 16.03.2026 відмовив.
18.03.2026 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що з поданих документів встановлено, що батько позивача має дружину та повнолітніх доньок, які є членами сім`ї першого ступеня споріднення та щодо яких не надано належних доказів потреби у постійному сторонньому догляді чи об`єктивної неможливості здійснювати догляд за батьком. Саме по собі окреме проживання, перебування за кордоном, наявність дітей, стан здоров`я без підтвердження потреби у постійному догляді або небажання здійснювати догляд не звільняють таких осіб від обов`язку піклуватися про непрацездатного батька. Відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд, позивачем не підтверджена, тому правові підстави для його звільнення з військової служби відсутні.
19.03.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначив, що ним надано належні документи, які підтверджують наявність у батька І групи інвалідності, його стан і потребу в постійному сторонньому догляді, зокрема висновок ЛКК, витяг експертної команди, індивідуальну програму реабілітації та акт ТЦК та СП щодо відсутності інших осіб, які фактично можуть здійснювати такий догляд. Доводи відповідача про неналежність медичних документів, можливість догляду з боку матері чи сестер позивача, а також необхідність підтвердження їх власної потреби у постійному догляді є проявом формалізму, оскільки окреме проживання, стан здоров`я, наявність багатодітної сім`ї або перебування за кордоном можуть бути об`єктивними обставинами, що унеможливлюють здійснення постійного догляду. 
20.03.2026 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
23.03.2026 від позивача надійшло клопотання, в якому просить при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог у справі № 160/5701/26 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, звернути вказане рішення в частині зобов`язання звільнити до негайного виконання.
23.03.2026 від Військової частини НОМЕР_1 надійшли пояснення, в якому просить відмовити у задоволенні клопотання позивача про негайне виконання судового рішення.
23.03.2026 від позивача надійшли заперечення на пояснення відповідача щодо негайного виконання рішення, в якому просить відхилити доводи позивача викладені у додаткових поясненнях та задовольнити клопотання про звернення рішення суду до негайного виконання.
24.03.2026 до суду надійшла ухвала Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026 у справі № 160/5701/26, якою витребувано з Дніпропетровського окружного адміністративного суду справу № 160/5701/26.
Ухвалою від 24 березня 2026 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд зупинив провадження у справі № 160/5701/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії до повернення матеріалів справи до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Направив адміністративну справу № 160/5701/26 до Третього апеляційного адміністративного суду.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року по справі №160/5701/26 залишено без задоволення. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року по справі №160/5701/26 залишено без змін.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року по справі №160/5701/26 залишено без задоволення. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року по справі №160/5701/26 залишено без змін.
07.05.2026 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів прави. Також просить при ухваленні рішення звернути його до негайного виконання у частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби.
07.05.2026 від Військової частини НОМЕР_1 надійшли додаткові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні клопотання позивача про негайне виконання судового рішення. 
08.05.2026 від позивача надійшло заперечення на клопотання відповідача щодо негайного виконання рішення.
Ухвалою від 11 травня 2026 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд поновив провадження у справі №160/5701/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 з 12.01.2026 перебуває на військовій службі за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2026.
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 01.06.1983р.
Згідно з висновком ЛКК №4 від 20.01.2026 ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду терміном на один рік.
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 18.02.2026 №6/26/698/Р ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рапорта ОСОБА_1 складено акт перевірки сімейного стану військовослужбовця від 19.02.2026.
У вищенаведеному акті зазначено наступне: ОСОБА_2 є особою, котрій встановлено першу групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду терміном на 1 (один) рік, що підтверджується такими документами:
1. Висновок ЛКК №4 від 20.01.2026 року.
2. Висновок №4 від 20.01.2026 року про наявність порушення функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду.
3. Витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за №6/26/698/B від 18.02.2026 року.
Інформація про призначення особі, за якою здійснюється/здійснюватиметься постійний догляд, допомоги, компенсації за здійснення догляду чи про звернення до органів соціального захисту населення за такими виплатами чи за отриманням соціальної послуги з догляду вдома:
Допомога, компенсація за здійснення догляду не надається. До органів соціального захисту населення за такими виплатами чи за отриманням соціальної послуги не зверталися.
Родинний зв`язок між військовослужбовцем, який здійснює/здійснюватиме постійний догляд, та особою, за якою здійснюється/здійснюватиметься постійний догляд: першого ступеня споріднення:
Син: ОСОБА_1 , що підтверджується копіює свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 01.07.1983 року.
Дружина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно довідки виданої сімейним лікарем потребує регулярного амбулаторного і стаціонарного лікування з приводу церебрального атеросклерозу.
Донька: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , багатодітна мати, що підтверджується посвідченням за № НОМЕР_3 від 19.11.2010 року. Фактично проживає за іншою адресою, окремо від батьків, надано акт підтвердження фактичного місця проживання.
Донька: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до витягу із реєстру територіальної громади проживає окремо від батьків у іншому селі. У нотаріально засвідченій заяві вона вказала про те, що у зв`язку з окремим проживанням разом зі своєю сім`єю та відсутністю можливості постійного перебування за місцем проживання батька, об`єктивно не має можливості здійснювати за ним постійний догляд. У письмовій заяві зазначила про те, що забезпечення життєдіяльності батька вимагає важких фізичних навантажень: регулярного піднімання ваги його тіла (пересаджування, зміна положення в ліжку, проведення складних гігієнічних процедур). Враховуючи викладене, зазначила, що вона фізично не спроможна здійснювати догляд за батьком.
Донька: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає в державі Ірландія, де їй надано тимчасовий захист, номер тимчасового дозволу: НОМЕР_4 . Додано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Наявність родичів другого ступеня споріднення: не встановлювалось, оскільки, є родичі першого ступеня спорідненості.
Перевірку проведено за адресою:
АДРЕСА_2 , за фактичною адресою місця проживання особи, яка потребує постійного догляду та сина ОСОБА_1 , згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.01.2026 року за №5.
Відповідно акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду складеного представниками Новопокровської селищної ради від 30.01.2026 року, проведено обстеження за адресою: АДРЕСА_1 та установлено факт здійснення постійного догляду підтверджено.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного у присутності посадових осіб Новопокровської селищної ради, дружина ОСОБА_3 не може здійснювати догляд за чоловіком, зважаючи на стан її здоров`я. Постійно доглядав за батьком, син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відповідно до заяви засвідченої керуючою справами виконавчого комітету Новопокровської селищної ради, ОСОБА_2 обирає з числа родичів першого ступеня споріднення для свого утримання (догляду) - сина ОСОБА_1 .
В ході перевірки наявність інших членів сім`ї, які фізично можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , окрім його сина - ОСОБА_1 , не встановлено.
Установлено, що необхідність здійснення постійного догляду підтверджено.
Суд встановив, що через застосунок «Армія+» позивач звертався з рапортами до командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби.
Відповідно до роздруківки із застосунку «Армія+» позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби. Підставою відмови від 03.02.2026 зазначено необхідність надання військовослужбовцем відповідного пакета документів, передбаченого пунктом 26 додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу ХІІ). Аналогічну підставу відмови зазначено 12.02.2026, а саме необхідність подання відповідного пакета документів, передбаченого пунктом 26 додатку 19 до вказаної Інструкції. Водночас підставою відмови від 19.02.2026 зазначено залишення рапорту без реалізації у зв`язку з наявністю інших членів сім`ї першого ступеня споріднення, які не потребують постійного догляду та, відповідно, можуть здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи.
Військова частина НОМЕР_1 листом від 14.03.2026 надала відповідь на рапорти ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби від 03.02.2026, 12.02.2026, 19.02.2026, в якому, зокрема, зазначила підстави для відмови у звільненні з військової служби, а саме: позивачем надано Акт перевірки сімейного стану військовослужбовця № Б/Н від 19.02.2026, згідно з яким встановлено, що ОСОБА_2 має дружину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також доньок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зазначені особи не мають потреби у постійному догляді та, відповідно, можуть забезпечити надання соціальної послуги у вигляді постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 . З урахуванням викладеного підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами відсутні, оскільки наявні інші члени сім?ї першого ступеня споріднення, які не потребують постійного догляду та можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи.
16.03.2026 ОСОБА_1 звернуся з рапортом до командира взводу протитанкових ракетних комплексів НОМЕР_5 механізованого батальйону в якому просив звільнити його з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком з інвалідністю І групи.
Відповідно до висновку щодо рапорту старшого сержанта ОСОБА_8 про звільнення з військової служби через сімейні обставини від 17.03.2026 позивачу відмовлено у звільненні з військової служби за сімейними обставинами. Підставою відмови зазначено наступне: Військовослужбовцем надано Акт перевірки сімейного стану військовослужбовця №Б/Н від 19.02.2026 відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_2 має дружину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які не потребують постійного догляду, тобто відповідно можуть надавати соціальну послугу ОСОБА_2 у вигляді постійного стороннього догляду. Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку про відсутність підстав для звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з наявністю інших членів сім`ї першого ступеня споріднення, які не потребують постійного догляду та відповідно можуть здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який особою з інвалідністю ІІ групи. 
Не погоджуючись з діями відповідача щодо не звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1-4 статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. №3543-XII (далі - Закон №3543-ХІІ).
Згідно із статтею 1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану визначені у пункті 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зокрема, абзацом 13 вказаного пункту передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 у справі №380/16966/24.
За змістом спірних правовідносин позивач зазначає, що у нього є батько, якому встановлено І групу інвалідності та який потребує постійної сторонньої допомоги та догляду, а інші родичі першого ступеня спорідненості не мають змоги здійснювати такий нагляд, а тому вважаються такими, що відсутні.
Суд приходить до висновку, що за правовідносин, щодо яких виник спір, звільнення з військової служби через сімейні обставини можливе у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови, якщо у такої особи відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або ж, якщо такі особи є, то вони самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
З урахуванням наведеного правового регулювання та правових висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 27.02.2025 у справі №380/16966/24, суд зазначає, що поняття «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення» у розумінні абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не може тлумачитися виключно як фізична або юридична відсутність таких осіб. 
Верховний Суд виходить з того, що у кожному конкретному випадку підлягає з`ясуванню реальна, фактична можливість таких осіб здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. 
Як встановлено судом, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується наявними у матеріалах справи медичними документами, зокрема висновком ЛКК та витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. 
Разом з тим, з акта перевірки сімейного стану військовослужбовця вбачається, що у ОСОБА_2 наявні інші члени сім`ї першого ступеня споріднення, а саме дружина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .
Щодо дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , суд враховує, що вона за станом здоров`я потребує лікування та фактично не може забезпечувати постійний сторонній догляд за чоловіком. За таких обставин суд вважає, що наявність дружини особи з інвалідністю не може автоматично свідчити про можливість покладення на неї обов`язку із здійснення постійного догляду.
Щодо доньки ОСОБА_4 , суд бере до уваги, що вона є багатодітною матір`ю та фактично проживає за іншою адресою, окремо від батьків. Водночас суд зазначає, що сама по собі наявність у неї статусу багатодітної матері, а також проживання за іншою адресою, не є безумовним і достатнім доказом у розумінні Закону №2232-XII, який би підтверджував її об`єктивну неможливість здійснювати догляд за батьком. Закон пов`язує неможливість здійснення догляду не з побутовими чи сімейними труднощами, а з такими обставинами, які реально унеможливлюють виконання відповідного обов`язку, або з тим, що така особа сама потребує постійного догляду, підтвердженого належними медичними документами.
Щодо доньки ОСОБА_5 , суд зазначає, що її проживання в іншому населеному пункті саме по собі не свідчить про відсутність у неї можливості здійснювати постійний догляд за батьком. Подана нею заява про відсутність можливості здійснювати догляд також не є належним доказом об`єктивної неможливості здійснення такого догляду у розумінні вимог Закону №2232-XII, оскільки така заява відображає лише волевиявлення особи та її пояснення щодо життєвих обставин, але не підтверджує наявність передбачених законом обставин, які б унеможливлювали здійснення нею догляду. 
Разом з тим, щодо доньки ОСОБА_6 , суд враховує, що вона перебуває за межами України, а саме в державі Ірландія, де їй надано тимчасовий захист. За таких обставин її перебування за кордоном може бути розцінене як об`єктивна обставина, що фактично унеможливлює безпосереднє здійснення нею постійного догляду за батьком на території України. Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої у разі юридичної наявності родича суд повинен оцінювати, чи має така особа реальну можливість здійснювати догляд, а не обмежуватися формальним встановленням факту споріднення.
Отже, при вирішенні питання щодо правомірності відмови відповідача суд виходить з того, що обов`язковому встановленню підлягає не лише факт наявності у ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого ступеня споріднення, а й реальна можливість кожного з них здійснювати постійний сторонній догляд. 
Водночас суд зазначає, що обставини щодо дружини ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_6 свідчать про наявність об`єктивних перешкод для здійснення ними такого догляду, тоді як щодо доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надані позивачем докази - багатодітність, окреме проживання, проживання в іншому населеному пункті та заява про неможливість догляду самі по собі не підтверджують у належний спосіб їх об`єктивну неспроможність здійснювати постійний догляд за батьком у розумінні Закону №2232-XII. 
За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності передбачених абзацом 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» умов для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. 
Сам факт наявності у батька позивача І групи інвалідності та потреби у постійному сторонньому догляді не є самостійною і безумовною підставою для звільнення військовослужбовця, оскільки закон пов`язує таке право також із відсутністю інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати відповідний догляд, або з підтвердженням того, що такі особи самі потребують постійного догляду. 
Отже, відповідач, відмовляючи у реалізації рапорту позивача про звільнення з військової служби, діяв у межах наданих повноважень та з урахуванням поданих позивачем документів, у зв`язку з цим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Інші доводи позивача висновків суду не спростовують.
У контексті оцінки доводів позову суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Частиною 2 ст. 2 КАС України, передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, - 

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складено 10.06.2026 року.

Суддя Н.Є. Калугіна