П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
25 червня 2026 року 	 	справа 160/3152/26	

Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:
головуючий суддя Суховаров А.В. 
судді Головко О.В., Ясенова Т.І., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 (суддя Неклеса О.М.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною відмову у задоволенні частини запиту з підстав “непублічності” інформації та зобов`язання надати повні копії додатку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.02.2026 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність, що полягає у ненаданні додатку на 10 аркушах, зазначеного у листі №01.36/252.14/264.13/26/ЗІ від 04.02.2026; визнати протиправною відмову у задоволенні частини запиту з підстав “непублічності” інформації як таку, що ґрунтується на неправильному застосуванні пункту 4 частини 1 статті 22 Закону України “Про доступ до публічної інформації”; зобов`язати падати повні копії додатку на 10 аркушах, зазначеного у листі №01.36/252.14/264.13/26/ЗІ від 04.02.2026, у формі електронних або сканованих документів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 відмовлено у задоволені позову. Прийняте рішення суд мотивував тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, надавши позивачу обґрунтовану відповідь у межах компетенції та строку її надання; додатки до листа від 04.02.2026 були надіслані позивачу в електронній формі у складі ZIP-архіву, а позивач не надав доказів неотримання цих додатків або неможливості відкриття файлів; відмова у задоволенні частини запиту на підставі пункту 4 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є правомірною, оскільки запитувана інформація в цій частині вимагала створення нової інформації, яка не є публічною. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції порушив статтю 77 КАС України щодо розподілу обов`язку доказування, поклавши на позивача непропорційний та неможливий для виконання обов`язок доведення негативного факту - неотримання додатків, тоді як відповідно до частини 2 статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності своїх дій покладається на відповідача. Також вказує, що суд не перевірив належним чином факт існування та зміст надісланих файлів, не з`ясував, чи зміг позивач розпізнати та прочитати файли формату .p7s за допомогою звичайних програмних засобів, а обов`язок забезпечити можливість доступу до публічної інформації покладається на розпорядника. Вважає, що суд неправильно застосував пункт 4 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки запитувана інформація була створена в процесі виконання Уповноваженим своїх службових обов`язків і є публічною за визначенням статті 1 цього Закону. Також посилається на порушення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.
ОСОБА_1 29.01.2026 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із запитом на доступ до публічної інформації щодо участі Уповноваженого у розробці, обговоренні та внесенні зауважень чи пропозицій до проєкту Закону України «Про звернення» № 11082, з переліком питань: 1) чи здійснювався офіційний аналіз або оцінка цього законопроєкту Уповноваженим; 2) якщо так — надати копії зауважень, висновків та пропозицій Уповноваженого; 3) чи приймав Уповноважений участь у публічних обговореннях, робочих групах Комітету чи експертних сесіях, присвячених цьому законопроєкту; 4) яка позиція Уповноваженого щодо основних положень законопроєкту, зокрема щодо відповідності міжнародним стандартам у сфері прав людини, дотримання принципів ефективного доступу громадян до органів влади, чи пропонувалися зміни у зв`язку з вимогами Європейського Союзу; 5) чи надходили від громадських організацій або фізичних осіб звернення до Уповноваженого щодо цього законопроєкту.
Зазначений запит зареєстрований у системі електронного документообігу Секретаріату за №264.13/26/ЗІ від 29.01.2026.
У системі електронного документообігу Секретаріату 04.02.2026 сформована, підписана та зареєстрована відповідь на запит позивача у листі Секретаріату №01.36/252.14/264.13/26/ЗІ від 04.02.2026, що включав додаток на 10 аркушах.
У листі №01.36/252.14/264.13/26/ЗІ від 04.02.2026 відповідачем було повідомлено позивачу, що Уповноваженим було опрацьовано проєкт Закону України «Про звернення» (реєстр. № 11082 від 13.03.2024), у зв`язку з чим голові Комітету Верховної Ради України з питань прав людини, деокупації та реінтеграції тимчасово окупованих територій України, національних меншин і міжнаціональних відносин та голові Комітету Верховної Ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів були надіслані відповідні листи, що містять позицію Уповноваженого. Водночас проінформовано, що Уповноважений безпосередню участь у робочих групах комітетів Верховної Ради України, експертних сесіях або інших публічних обговореннях, присвячених законопроєкту, не приймав. За відомостями з системи електронного документообігу Секретаріату, звернення громадян та громадських організацій до Уповноваженого з питань обговорень, зауважень та пропозицій до законопроєкту не надходили. Щодо інших питань запиту повідомлено про відмову в задоволенні цієї частини запиту на підставі пункту 4 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки запитувана у ній інформація не є публічною.
У додатку до листа №01.36/252.14/264.13/26/ЗІ від 04.02.2026 надано копії: листа Голові Комітету Верховної Ради України з питань прав людини, деокупації та реінтеграції тимчасово окупованих територій України, національних меншин і міжнаціональних відносин, народному депутату України Андрію Задорожному від 29.03.2024 (з позицією Уповноваженого) на 3 аркушах; листа Голові Комітету Верховної Ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів, народному депутату України Галині Третьяковій від 29.03.2024 (з позицією Уповноваженого) на 3 аркушах; листа Голові Комітету Верховної Ради України з питань прав людини, деокупації та реінтеграції тимчасово окупованих територій України, національних меншин і міжнаціональних відносин, народному депутату України Андрію Задорожному від 16.01.2026 (з позицією Уповноваженого) на 4 аркушах.
Відповідь Секретаріату разом з додатками 05.02.2026 надіслана на електронну пошту позивача (зазначену в запиті) у вигляді ZIP-архіву « 01.36_252.14_264.13_26_ЗІ_04_02_2026.zip» з копією листа Секретаріату №01.36/252.14/264.13/26/ЗІ від 04.02.2026 у форматі .p7s, а також додатками до нього, що підтверджується скріншотом з електронної скриньки відповідача та не спростовано позивачем.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації».
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації, а також надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, зокрема, у випадку, якщо не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Щодо доводів апеляційної скарги про протиправну бездіяльність відповідача, що полягає у ненаданні позивачу додатку на 10 аркушах, зазначеного у листі №01.36/252.14/264.13/26/ЗІ від 04.02.2026, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05.02.2026 відповідь Секретаріату разом з додатками була надіслана на електронну пошту позивача у вигляді ZIP-архіву, що містив копію листа Секретаріату у форматі .p7s, а також додатки до нього - три листи на загальну кількість 10 аркушів. Зазначене підтверджується знімками екрану з системи електронного документообігу Секретаріату, реєстраційно-моніторинговою карткою та скріншотом з електронної скриньки відповідача.
Файли з розширенням «.p7s» є електронними документами, підписаними кваліфікованим електронним підписом. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Аналіз положень частини 5 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» дає підстави зробити висновок про можливість обрання запитувачем інформації виключно електронної форми листування з розпорядником інформації і, відповідно, отримання у такому разі відповіді на запит тільки на електронну адресу за умови наявності для цього технічної можливості у розпорядника. Позивач у своєму запиті зазначив адресу електронної пошти як спосіб отримання відповіді, що свідчить про обрання ним електронної форми листування.
Позивачем не надано суду доказів неотримання додатків до листа Секретаріату від 04.02.2026 в електронному форматі або неможливості відкриття надісланих відповідачем файлів. Водночас відповідач надав докази надсилання відповіді разом з додатками на електронну пошту позивача, що не спростовано позивачем.
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції статті 77 КАС України щодо розподілу обов`язку доказування, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Разом з тим, відповідач виконав цей обов`язок, надавши до суду першої інстанції докази формування відповіді на запит, її реєстрації в системі електронного документообігу, а також надсилання відповіді разом з додатками на електронну пошту позивача, що підтверджується відповідними скріншотами та реєстраційно-моніторинговою карткою. Позивач, у свою чергу, не спростував ці докази та не надав жодних доказів на підтвердження своїх тверджень про ненадання додатків. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача у цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування пункту 4 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», колегія суддів зазначає наступне.
Головною властивістю публічної інформації є те, що вона повинна бути відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформації, тобто викладена у письмовій, аудіовізуальній, електронній чи іншій матеріальній формі, а також знаходитись у володінні розпорядників публічної інформації. Із цієї властивості випливає, що на момент виникнення правовідносин щодо неї публічна інформація повинна бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом діяльності.
Як зазначено у пункті 1.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»: «…визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону). Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною».
Таким чином, норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» не покладають на розпорядника обов`язок створювати нову інформацію чи документи навіть на вимогу запитувача. У відповіді на запит публічна інформація має надаватися виключно у тій формі, в якій вона зберігається у розпорядника, без додаткового аналізу чи узагальнення, що могло б призвести до генерації нової інформації.
Як вбачається з матеріалів справи, запит позивача мав мультизадачний характер та охоплював декілька аспектів. Секретаріатом було застосовано диференційований підхід: надано копії існуючих документів (листи від 29.03.2024 та 16.01.2026, що становлять додатки на 10 аркушах), тим самим забезпечуючи реалізацію права на доступ до готової публічної інформації, та відмовлено у частині, що стосується не задокументованих елементів, а саме надання роз`яснень щодо детальної позиції Уповноваженого з конкретних аспектів (відповідність міжнародним стандартам, зміни у зв`язку з вимогами Європейського Союзу тощо), а також аналізу змісту зауважень, що по суті передбачає створення нової інформації, яка не є публічною в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Такий підхід не є суперечливим, а навпаки, спрямований на забезпечення повноти та обґрунтованості відповіді без перевищення повноважень розпорядника. Визнання існування та надання певних документів (додатків) не робить всю запитувану інформацію публічною автоматично, оскільки Закон передбачає оцінку кожного елемента запиту окремо, що відповідає принципу ефективності.
Колегія суддів звертає увагу, що апелянт помилково тлумачить пункт 4 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Зазначена норма передбачає право розпорядника відмовити в задоволенні запиту у разі недотримання вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Водночас, як вбачається зі змісту листа відповідача від 04.02.2026, відмова у задоволенні частини запиту була мотивована тим, що запитувана інформація в цій частині не є публічною, оскільки вимагає створення нової інформації. Незалежно від посилання відповідача на конкретний пункт статті 22 Закону, по суті відмова ґрунтувалась на тому, що запитувана інформація не відповідає критеріям публічної інформації, визначеним статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», що є правомірною підставою для відмови у задоволенні запиту.
Щодо посилань апелянта на порушення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право на доступ до інформації, гарантоване зазначеною статтею, не є абсолютним та може бути обмежене відповідно до закону. У цій справі відповідач надав позивачу наявну публічну інформацію у формі копій існуючих документів та обґрунтовано відмовив у частині, що вимагала створення нової інформації, що не є порушенням права на доступ до інформації.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що під час опрацювання запиту позивача та надання відповіді на нього відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, надавши заявнику обґрунтовану відповідь у межах компетенції та строку її надання, а підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29– 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Керуючись статтями 241-244, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 – без змін.

Постанова набирає законної сили з 25.06.2026 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя А.В. Суховаров 

судді О.В. Головко 

судді Т.І. Ясенова