Справа № 459/858/26 
Провадження № 2/459/333/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 року Шептицький міський суд Львівської області 
в складі: головуючого-судді   Отчак Н.Я.
з участю секретаря    Савіцької Б.Б.
представника позивача   Сеха Ю.З.
відповідачки      ОСОБА_1 
представника відповідачки    ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Львівського національного університету імені Івана Франка до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих коштів,
В С Т А Н О В И В :
06.03.2026 представник позивача звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих коштів у виді нарахованої та виплаченої академічної стипендії у сумі 104297,93 гривень.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 зараховано на навчання до аспірантури Львівського національного університету імені Івана Франка за кошти державного бюджету та на підставі наказу ректора № 3017 від 11.09.2020. Також на підставі наказу ректора № 3309 від 22.09.2020 відповідачці призначено академічну стипендію, виплата якої за період часу з 01.09.2022 по 31.10.2023 становить 104297,93 гривень. Окрім цього, згідно з Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка за період з 01.06.2022 по 30.09.2025, встановлено, що відповідачка за період з 01.09.2022 по 31.10.2023 працювала за основним місцем праці на повну ставку у ТОВ «Нестле-Україна» «Нестле Бізнес Сервіс в Європі». Відповідно до абзацу п`ятого пункту 19 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення» (у редакції, чинній станом на 15.04.2024), аспіранти, мають право на роботу у режимі неповного робочого часу (але не більш як на 0,5 ставки за займаною посадою). При цьому академічна стипендія, призначена відповідно до цього Порядку, виплачується у повному обсязі. Відтак, з урахуванням того, що Відповідачка за основним місцем праці працювала на повну ставку (1,0), тобто понад межі, визначені пунктом 19 зазначеної Постанови, за період з 01.09.2022 по 31.10.2023, їй безпідставно нараховано та виплачено академічну стипендію. Зазначає, що у разі працевлаштування на повну ставку та одночасного навчання в аспірантурі за кошти державного бюджету до 15.04.2024 в аспіранта виникав обов`язок повідомити заклад вищої освіти про факт такого працевлаштування. В такому випадку кошти виплачені безпідставно, мають ознаки безпідставно набутого майна та підлягають поверненню. 09.02.2026 Відповідачка отримала лист-претензію, якою їй було запропоновано у десятиденний строк з дня .тримання претензії добровільно повернути безпідставно отримані грошові кошти у гумі 104 297,93 грн. Станом на 02.03.2026 вимоги претензії Відповідачкою не виконані, грошові кошти не повернуті, у зв`язку з чим Позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права та стягненням безпідставно отриманих коштів у судовому порядку. 
Ухвалою судді від 09.03.2026 позовну заяву залишено без руху, та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків.
У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.
Ухвалою від 16.03.2026 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 16.04.2026 з повідомленням сторін.
03.04.2026 представник відповідачки – адвокат Золотухін О.О. подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначає, що жодна норма постанови Кабінету Міністрів України №882 у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, не передбачає такого наслідку як обов`язок повернення вже виплаченої стипендії у випадку працевлаштування аспіранта. Сам факт можливого порушення умов організації навчання не створює автоматично грошового зобов`язання, оскільки такі наслідки повинні бути прямо встановлені законом або договором, чого у даному випадку не існує. Більше того, між сторонами відсутній будь-який договір, який би встановлював обов`язок відповідача повернути стипендію за певних умов. Стипендія виплачувалась на підставі індивідуального адміністративного акта - наказу про призначення, який є чинним, не скасованим та не визнаним незаконним. Таким чином, на момент отримання коштів існувала належна правова підстава, що виключає можливість кваліфікації таких виплат як безпідставного збагачення. Застосування позивачем положення статті 1212 ЦК України є штучною, оскільки у даному випадку відсутній ключовий елемент - відсутність правової підстави для набуття майна. Навпаки, така підстава існувала і не відпала. Більше того, навіть посилання на можливість застосування глави 83 ЦК України повністю нівелюється спеціальною нормою статті 1215 ЦК України. Стаття 1215 ЦК України передбачено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки та недобросовісності з боку набувача. Так само відсутні будь-які докази недобросовісності з боку відповідача. Навпаки, матеріали справи свідчать про її добросовісну поведінку. Вона була зарахована до аспірантури, виконувала індивідуальний навчальний план, відвідувала заняття, не мала академічної заборгованості, не притягувалась до дисциплінарної відповідальності та не отримувала зауважень з боку закладу освіти. За таких обставин твердження про недобросовісність є не лише недоведеними, а й безпідставними.
16.04.2026 у судовому засіданні визнано явку відповідачки обов`язковою та оголошено перерву до 18.05.2026, яку продовжено до 09.06.2026.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Також зазначив, що відповідачку було зараховано на навчання в аспірантуру та призначено стипендію. Однак згідно акту ревізії Державної аудиторської служби було встановлено, що ОСОБА_1 була працевлаштована на повну ставку, а відповідно до абзацу п`ятого пункту 19 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882, аспіранти, мають право на роботу у режимі неповного робочого часу (але не більш як на 0,5 ставки за займаною посадою). Таким чином, їй безпідставно виплачено стипендію за період з 01.09.2022 до 31.10.2023 у розмірі 104297,93грн. Окрім цього, відповідачкою не було повідомлено університет про працевлаштування, оскільки мала написати таке повідомлення у довільній формі. 
Відповідачка ОСОБА_1 щодо позовних вимог заперечила та зазначила, що при вступі на навчання в аспірантурі вона писала заяву, в якій вказала, що працює на приватному підприємстві. Її не було роз`яснено та повідомлено, що вона не може одночасно навчатися та працювати на повну ставку. У ТОВ «Нестле-Україна» вона працювала з 2018 року та звільнилась у березні 2026року. 
Представник відповідачки у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки ОСОБА_1 не приховувала, що вона офіційно працевлаштована, в заяві вказала місце роботи. Відповідачка була зарахована до аспірантури, виконувала індивідуальний навчальний план, відвідувала заняття, не мала академічної заборгованості, не притягувалась до дисциплінарної відповідальності та не отримувала зауважень з боку закладу освіти. Її поведінка була добросовісною, а відтак твердження позивача про недобросовісність є не лише недоведеними, а й безпідставними. Відповідачка стипендію отримувала підставно.
Судом відповідно до ч.1 ст. 244 ЦПК України, було відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше п`яти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, а саме на 15.06.2026 о 12год. 30хв.
Заслухавши доводи представника позивача, відповідачки та її представника, дослідивши всі матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що на підставі наказу ректора Львівського національного університету імені Івана Франка № 3017 від 11.09.2020, ОСОБА_1 зараховано на навчання до аспірантури за кошти державного бюджету на очну (денну) форму навчання.
Відповідно до наказу ректора Львівського національного університету імені Івана Франка № 3309 від 22.09.2020, відповідачу призначено академічну стипендію з 12.09.2020 у розмірі 5588 гривень.
Згідно довідки про доходи виданої Львівським національним університетом імені Івана Франка від 22.04.2025, гр. ОСОБА_1 за період з вересня 2020 року по жовтень 2023 року отримала дохід у розмірі 104297,93грн.
Також з особового литка з обліку кадрів, вбачається, що у п. 9 гр. ОСОБА_1 особисто та власноручно зазначила, що з 11.02.2019 працює на посаді бухгалтера у ТОВ «Нестле-Україна» «Нестле Бізнес Сервіс в Європі».
Ці обставини сторони не оспорюють і відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.
Згідно акту ревізії фінансово-господарської діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка за період часу з 01.06.2022 по 30.09.2025, проведеного працівниками Західного офісу Державної аудиторської служби згідно із Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» вбачається, що ОСОБА_1 працювала на повну ставку у ТОВ «Нестле-Україна» «Нестле Бізнес Сервіс в Європі», тому їй безпідставно нараховано стипендію за період часу з 01.09.2022 по 31.10.2023 у розмірі 104297,93 гривень.
Стаття 53 Конституції України декларує право кожного на освіту.
Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти встановлюються Законом України «Про вищу освіту», у частині 2 статті 62 якого закріплено правило, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою здобуття освіти за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання академічних та соціальних стипендій у встановленому законодавством порядку.
В свою чергу, згідно з частиною 4 цієї статті соціальні стипендії призначаються студентам (курсантам) закладу вищої освіти в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Студенти (курсанти) закладу вищої освіти з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також студенти (курсанти) закладу вищої освіти, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишилися без батьків, мають гарантоване право на отримання соціальної стипендії, у тому числі у разі отримання академічної стипендії.
Академічні стипендії призначаються особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності згідно з критеріями, встановленими Кабінетом Міністрів України. Частка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, встановлюється вченою радою закладу вищої освіти у межах визначеного Кабінетом Міністрів України загального відсотка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, та стипендіального фонду.
Студентам (курсантам) закладів вищої освіти, які мають право на отримання соціальної стипендії і набувають право на отримання академічної стипендії, надається один вид стипендії за їхнім вибором.
Таким чином, чинне законодавство визначає два види стипендій для здобувачів вищої освіти - соціальну та академічну, де перша виплачується на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян, а інша - особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності згідно з критеріями, встановленими Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 12 Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 882 від 12.07.2004 (далі - Порядок № 882) (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), академічними стипендіями є:
1) стипендії, засновані Президентом України, Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України (у тому числі іменні), які призначаються учням, студентам, курсантам невійськових закладів фахової передвищої, вищої освіти, асистентам-стажистам, аспірантам, а також курсантам, слухачам та ад`юнктам вищих військових закладів освіти та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти за результатами навчання за певним освітнім (освітньо-кваліфікаційним) рівнем, розміри та порядок призначення яких визначаються окремими нормативно-правовими актами;
2) ординарні (звичайні) академічні стипендії;
3) стипендії у підвищеному розмірі.
Згідно з абзацами 1, 5 пункту 19 Порядку № 882, академічна стипендія клінічним ординаторам, асистентам-стажистам, аспірантам і докторантам, які навчаються за денною формою (з відривом від виробництва), установлюється у розмірі 90 відсотків*** відповідного посадового окладу, визначеного за схемою посадових окладів (з урахуванням наступних змін в оплаті праці на відповідних посадах), а саме: викладача - для клінічних ординаторів, асистентів-стажистів та аспірантів; доцента - для докторантів.
Клінічні ординатори, асистенти-стажисти, аспіранти, докторанти мають право на роботу у режимі неповного робочого часу (але не більш як на 0,5 ставки за займаною посадою). При цьому, академічна стипендія, призначена відповідно до цього Порядку, виплачується у повному обсязі.
Заперечуючи право відповідачки на отримання академічної стипендії, позивач передусім покликається саме на цей пункт Порядку, інтерпретуючи його таким чином, що він позбавляє права на отримання стипендії аспіранта, який працює при повній зайнятості.
Разом з тим, суд з таким тлумаченням цієї правової норми не погоджується.
Так, буквальне тлумачення пункту 19 Порядку № 882 свідчить лише про те, що він допускає можливість праці аспірантів у режимі неповного робочого часу та виплату при цьому академічної стипендії у повному обсязі.
Такого наслідку як позбавлення права на отримання стипендії особи, яка працює при повній зайнятості, як зрештою і будь якого іншого негативного чи позитивного наслідку цим пунктом не передбачено.
Жоден інший пункт Порядку № 882 теж не передбачає підстав позбавлення аспірантів академічної стипендії, а у пункті 5 закріплено загальне правило про можливість створення стипендіальної комісії для вирішення питань щодо позбавлення академічної або соціальної стипендії (у тому числі спірних).
Більше того, правова природа академічної стипендії згідно з частиною 4 статті 62 Закону України «Про вищу освіту» полягає в тому, що вона встановлюється особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності і в цьому Законі, а також в Поряду № 882 немає жодної іншої норми, яка б по іншому тлумачила правову природу академічної стипендії, в т.ч. тієї, яка призначається аспірантам. Отже, саме успішні результати в навчанні та/або науковій діяльності є критерієм для призначення/позбавлення академічної стипендії, а не перебування аспіранта в трудових відносинах.
Наведене підтверджується також історико-політичним тлумаченням пункту 19 Порядку № 882.
Так, згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 12.04.2024, перше речення абзацу п`ятого пункту 19 Порядку № 882 було викладено в новій редакції, а саме: «Асистенти-стажисти, аспіранти, докторанти мають право на трудову діяльність у позанавчальний час». Друге речення цієї норми залишилось незмінним («При цьому академічна стипендія, призначена відповідно до цього Порядку, виплачується у повному обсязі»).
Отже змінами, які внесені до цієї норми, законодавець лише усунув можливості її подвійного тлумачення, а не встановив нове правило про право аспірантів на трудову діяльність в режимі повного робочого часу.
Крім того, не лише право кожного на освіту, але право кожного на працю закріплено в Конституції України (стаття 43) і суд не вбачає логічних пояснень, чому право на отримання академічної стипендії, яке є складовою права на освіту і яке залежить від успішних результатів в навчанні, повинно бути обмежене внаслідок реалізації особою права на працю, яке теж передбачено Основним Законом.
Згідно з частиною шістнадцятою статті 44 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на момент зарахування позивача на навчання, підставою для зарахування особи на навчання є виконання вимог Умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти, правил прийому та укладання договору про навчання між закладом вищої освіти та вступником (за участі батьків або законних представників - для неповнолітніх вступників), в якому можуть бути деталізовані права та обов`язки сторін відповідно до типової форми, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Цим договором не можуть обмежуватися права чи встановлюватися додаткові обов`язки здобувачів освіти, не передбачені цим Законом чи іншими актами законодавства.
З наведених норм випливає, аспірантам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія на підставі наказу про зарахування до закладів освіти, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зроблено висновок, що «студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій. Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню. Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання».
Позивач не долучив до матеріалів справи договору, який укладався з відповідачем під час зарахування на навчання.
Більше того, між сторонами відсутній будь-який договір, який би встановлював обов`язок відповідача повернути стипендію за певних умов. Стипендія виплачувалась на підставі індивідуального адміністративного акта - наказу про призначення, який є чинним, не скасованим та не визнаним незаконним. Таким чином, на момент отримання коштів існувала належна правова підстава, що виключає можливість кваліфікації таких виплат як безпідставного збагачення.
Також типовою формою договору, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 19.08.2020, не передбачено підстав для позбавлення академічної стипендії, в т.ч. у випадку працевлаштування аспіранта на повну ставку і за будь яких обставин стаття 44 Закону України «Про вищу освіту» забороняє встановлювати умови договору, які обмежують права чи встановлюватися додаткові обов`язки здобувачів освіти, не передбачені цим Законом чи іншими актами законодавства.
Таким чином, ОСОБА_1 будучи зарахована до аспірантури, виконувала індивідуальний навчальний план, відвідувала заняття, не мала академічної заборгованості, не притягувалась до дисциплінарної відповідальності та не отримувала зауважень з боку закладу освіти. Її поведінка була добросовісною, а відтак твердження позивача про недобросовісність є не лише недоведеними, а й безпідставними.
Сам по собі факт здійснення трудової діяльності не може свідчити про недобросовісність. Більше того, він характеризує особу позитивно, як таку, що забезпечує себе самостійно, реалізує своє конституційне право на працю та не покладається виключно на державні виплати. Поєднання навчання та роботи не є протиправною поведінкою і не може автоматично тягнути негативні майнові наслідки.
Окрім цього, позивачем не встановлено, в який саме час здійснювалась трудова діяльність відповідача, чи перетиналась вона з навчальним процесом, чи відбувалась у вільний від навчання час, у тому числі у вечірній або нічний період. Без встановлення цих обставин неможливо зробити будь-який обґрунтований висновок про порушення умов навчання.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість вільно обирати працю та заробляти собі на життя. Будь-яке обмеження цього права має бути прямо встановлене законом, чітким, передбачуваним і не може тлумачитись розширено. 
Додатково суд звертає увагу на положення частини першої статті 58 Конституції України, відповідно до якої нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків пом`якшення або скасування відповідальності.
Також в особовому литку з обліку кадрів заповненого особисто відповідачкою, який долучений до матеріалів справи, ОСОБА_1 особисто та власноручно у п. 9 зазначила, що з 11.02.2019 працює на посаді бухгалтера у ТОВ «Нестле-Україна» «Нестле Бізнес Сервіс в Європі», що свідчить про відсутність приховування нею даних про працевлаштування.
Відтак Львівському національному університеті імені Івана Франка було достеменно відомо про працевлаштування відповідачки, на противагу чому такий не вчинив жодних дій щодо перевірки інформації (розміру ставки працевлаштування), приймаючи рішення про нарахування стипендії.
Відділом аспірантури та докторантури Львівського національного університету імені Івана Франка не відібрано жодної заяви чи зобов`язання, а також роз`яснення (повідомлення) щодо неможливості праці аспірантів у режимі повного робочого часу, за умови навчання в аспірантурі.
Долучені представником позивача письмові пояснення завідувача відділу аспірантури та докторантури Львівського національного університету імені Івана Франка Литвинович Н.З., які були надані головному державному аудиторові Західного офісу Держаудитслужби Сиротюку В.І., що аспірантам роз`яснено щодо можливості працевлаштування за умови навчання в аспірантурі, суд до уваги не приймає, оскільки такі суду в межах розгляду даної справи не надавались та в судовому засіданні ОСОБА_3 жодних пояснень не надавала. Також позивачем не надано жодного доказу, що такі збори, на яких повідомлялось аспірантам щодо можливості їх працевлаштування проводились, суду не надано.
При таких обставинах, суд вважає позов безпідставним та відмовляє в його задоволенні, оскільки тлумачення пункту 19 Порядку № 882 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не свідчить, що ним заборонено виплату академічної стипендії аспірантам, які працюють на повній ставці. 
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог частини першої, пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст.ст.12, 81, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
у задоволенні позову Львівського національного університету імені Івана Франка до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих коштів - відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 15 червня 2026 р.
Позивач: Львівський національний університет імені Івана Франка, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Університетська,1, код ЄДРПОУ 02070987.
Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя: Н. Я. Отчак