25.05.2026 Справа № 756/3815/26
Унікальний номер 756/3815/26
Номер провадження 2/756/5162/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючогосудді - Шролик І.С.,
секретар судового засідання- Бондаренко О.В.
за участі позивача -    ОСОБА_1 ,
відповідача - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заставної суми,-

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заявлених вимог
У березні 2026 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 заставну суму у розмірі 15000,00 грн. 
В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 15 жовтня 2025 року між сторонами укладено Договір оренди квартири АДРЕСА_1 . 
За умовами якого розмір плати за користування житлом становить 15000,00 грн. на місяць. Також позивачем сплачена заставна сума 15000,00 грн. Фактично в квартирі проживала мати позивача - ОСОБА_4 з жовтня 2025 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилається, що з грудня 2025 року по лютий 2026 року в квартирі систематично виникали перебої з електро-, водопостачанням та опаленням, не працював ліфт, квартира розташована на 16 поверху. Вважає, що умови в квартирі були не придатні до проживання, тому мати позивача звільнила квартиру. На вимогу позивача, відповідач відмовився повернути заставну суму, тому просить стягнути її на свою користь.
Рух справи
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2026 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2026 року відкрито спрощене провадження по справі та призначено справу до розгляду на 20 травня 2026 року.
13 квітня 2026 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на умови укладеного договору просить відмовити позивачу в задоволенні заявлених вимог. 
В судовому засіданні 20 травня 2026 року позивач підтримала заявлені вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, наполягала на їх задоволенні.
Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених вимог з мотивів викладених у поданому відзиві. 
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: - письмовими, речовими і електронними доказами; - висновками експертів; - показаннями свідків.
За приписами ст.ст. 77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущення.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що 15 жовтня 2025 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір оренди квартири АДРЕСА_1 . 
За умовами п.4 договору термін оренди з 15 жовтня 2025 року по 15 квітня 2026 року з можливістю продовження за згодою обох сторін. Терміни оренди можуть бути змінені тільки за взаємною згодою обох сторін.
Згідно з п. 5.3 оплата залогового платежу в розмірі 15000,00 грнбуде одним із засобів відшкодування збитків, виключаючи природний знос квартири, які може понести орендодавець з вини орендаря. Залоговий платіж повертається орендарю при виселенні, при умові дотримання всіх умов даного договору.
Пунктом 9.1 договору передбачено, що якщо договір розривається з ініціативи орендаря, то орендодавець повинен бути повідомлений не пізніше ніж за 30 календарних днів. Залогова сума не повертається, якщо орендар виїжджає раніше шести місяців.
Пунктом 10 договору сторони досягли згоди, що квартира здається терміном не менше 6 місяців. При виїзді орендарем раніше вказаного строку, заставна сума не повертається.
Сторони визнали факт того, що 07 лютого 2026 року орендар сповістила про намір звільнити квартиру й 15 лютого 2026 року квартира була вивільнена орендарем.
Отже, з досліджених доказів вбачається, що між сторонами виник спір з приводу виконання договірних правовідносин за договором оренди (найму) квартири, щодо повернення залогового платежу. 
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. (ст. 810 ЦК України).
Згідно ст. 812 ч.1 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.
Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.
Розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. . Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця (ст. 820 ч.1-3 ЦК України).
Відповідно до ст. 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлено, договір вважається укладеним на п`ять років.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом досліджені умови укладеного договору, в якому сторони досягли згоди що договір оренди (найму) квартири укладається на строк шість місяців. При звільненні достроково орендарем житла заставна сума не повертається (п. 4,5.3,9.1,10).
Посилання позивача, що житлові умови в квартирі не були придатні для проживання не підтверджуються належними й допустимими доказами. 
В порушення умов укладеного договору позивач прийняла самостійно рішення про дострокове звільнення найманого житла, до закінчення строку дії договору оренди, тому відповідач правомірно відмовив у поверненні заставної суми.
На підставі викладеного, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заставної суми - задоволенню не підлягають. 
Згідно із ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 525, 526, 610, 625, 627, 812, 815, ст.ст. 3-5,12-13, 76-92, 95, 137, 141, 211, 223, 258-259, 268, 264-265, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заставної суми.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 25 травня 2026 року.

Суддя І.С. Шролик