Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

Справа № 173/3558/25
Номер провадження2/173/724/2026

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
повне
09 червня 2026 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,
за участі: 
секретаря Салтикової С.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Євгеньєвої Л.Д.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фермерського господарства «АГРОФІРМА ЧУМАК» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права оренди та витребування земельної ділянки із користування,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що є власником земельної ділянки. Між сторонам було укладено Договір від 21 березня 2006 року оренди земельної ділянки за кадастровим номером: 1221086600:01:023:0225, загальною площею 8.160 гектарів, що належить позивачу на праві власності, строком на 15 років. 
У 2023 році вона звернулася до відповідача з проханням підписати акт приймання-передачі земельної ділянки та повернути земельну ділянку з оренди, у зв`язку з закінченням строку дії договору оренди, але відповідач повідомив про те, що договір ще не закінчився та діє до 26.05.2033 року. Проте, вказаний договір, який діє до 26.05.2033 року, вона не підписувала, умови не погоджувала, з істотними умовами не погоджувалась, та про його існування відомо не було, а тому спірний договір не є укладеним. 
На підставі викладеного, просить суд скасувати державну реєстрацію договору оренди, припинити право оренди та витребувати із незаконного користування земельну ділянку.
Провадження у справі відкрито 31.12.2025.
Представником відповідача подано до суду відзив, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач протягом всіх років на регулярній основі отримує орендну плату за користування відповідачем земельною ділянкою. Твердження позивача, що вона не підписувала оскаржуваний Договір і одночасно щорічно отримувала орендну плату з 2008 по 2025 рік протирічить одне одному. Щороку позивач самостійно отримувала кошти за орендну плату, окрім 2024 року, але відповідачем через засоби поштового зв`язку було здійснено переказ готівки на ім`я позивача, із призначенням платежу - орендна плата за 2024 рік і відповідачу грошові кошти повернуто не було, тому були отримані позивачем.
Крім того, у позові в іншій судовій справі № 173/2657/25, який позивач подала до відповідача про стягнення заборгованості по орендній платі, ОСОБА_1 стверджує, що саме нею і укладено Договір, спір щодо якого вирішується, тож позовні вимоги позивача базуються на голослівних твердженнях, зважаючи на якісь фактори, що спричинили подання позовних заяв позивачем. За результатами розгляду даної судової справи просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив, який обґрунтовано тим, що 21 березня 2006 року між нею та відповідачем дійсно було укладено Договір оренди земельної ділянки за кадастровим номером: 1221086600:01:023:0225, загальною площею 8,160 гектарів, але на 15 років, а не на 25. Договір, який діє до 26.05.2033 року, вона не підписувала, умови не погоджувала, з істотними умовами не погоджувалась, та про його існування їй відомо не було, а тому спірний договір не є укладеним. У висновку експерта № 3076-25 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 , що розміщений в графі «Орендодавець» Договору оренди земельної ділянки від 21.03.2006 року - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Оскільки вказаний договір вона не підписувала, відповідач безпідставно відмовляє у поверненні земельної ділянки та володіє спірною земельною ділянкою за відсутності вчиненого правочину.
Ухвалою від 18.03.2026 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи.
Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та, будучи допитаною судом в якості свідка, пояснила, що у 2006 році відбулися збори власників земельних паїв, на яких обговорювалося питання передачі земельних ділянок в оренду ОСОБА_3 . За результатами зборів було прийнято рішення про укладення договорів оренди строком на 15 років. При цьому письмові договори на той час власниками земельних паїв не підписувалися. Через значний проміжок часу до неї приїхала працівниця агрофірми та попросила поставити підписи на кожному аркуші тексту, пояснивши, що це не договір оренди, а лише його проєкт. Розмір орендної плати не влаштовував орендодавців, тому вони очікували закінчення строку дії договорів. Однак у 2023 році їм стало відомо, що договори оренди нібито були укладені строком на 25 років, хоча на таке продовження вони згоди не надавали та відповідних документів не підписували.
Позивач зазначила, що підпис у договорі оренди, який міститься від її імені, їй не належить. Також пояснила, що у зв`язку із судовими спорами розмір орендної плати, яку отримують вона та її сестра, є значно меншим порівняно з іншими орендодавцями. Після 2023 року вона продовжувала отримувати орендну плату, оскільки орендар відмовляється повернути їй земельну ділянку.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що позивач уклала з відповідачем договір оренди своєї земельної ділянки на строк 15 років, які обчислювалися з моменту реєстрації, тобто з 2008 року, але при спробі повернути земельну ділянку, їй було повідомлено, що договір було укладено на 25 років, а не на 15 і тому він буде діяти ще 10 років.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Свої заперечення обґрунтувала тим, що до матеріалів справи долучено договір, укладений на 25 років. Договір на 15 років позивачем не долучався. Почеркознавча експертиза була проведена позивачем у позасудовому порядку за документами, наданими на розсуд позивача. 
Вислухавши представників сторін, свідків, дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю № III-ДП 042930 ОСОБА_1 на праві приватної власності на землю належить земельна ділянка площею 8,160 га на території Малоолександрівської сільської ради для ведення товарного сільгоспвиробництва. 
Між Фермерським господарством «АГРОФІРМА ЧУМАК» (орендарем) та ОСОБА_1 (орендодавцем) 21.03.2006 року укладено Договір оренди земельної ділянки, згідно умов якого орендар приймає в оренду земельну ділянку, яка знаходиться на території Малоолександрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, площею 8,1600 га ріллі, грошова оцінка земельної ділянки 72744,316 грн. на момент укладення договору. 
Відповідно до п. 2.2., Договір укладено строком на двадцять п`ять років, починаючи з дня його реєстрації. Орендна плата складає 1,5% від вартості земельної ділянки, що становить 1091,17 грн. на рік (п.2.3. Договору). Розрахунок закінчується не пізніше 15 грудня кожного року.
Відповідно до п. 8 договір набуває чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. 
Договір було зареєстровано в книзі записів державної реєстру договорів оренди землі у Верхньодніпровському міському відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства Центру державного земельного кадастру за № 040811900604 від 26.05.2008. 
До договору додано кадастровий план земельної ділянки.
Земельна ділянка була передана орендарю 21.03.2006 згідно акту прийому-передачі ділянки в оренду між ФГ «Агрофірма Чумак» та ОСОБА_1 . 
Згідно Актуальної інформації про нерухомість № 983634212210, земельна ділянка на території Малоолександрівської сільської ради з кадастровим номером 1221086600:01:023:0225, площею 8,16 га, власником якої є ОСОБА_1 , перебуває в оренді Фермерського господарства «АГРОФІРМА ЧУМАК», строк дії оренди: 26.05.2033. 
У додатку до протоколу № 1 від 01.12.2008 наявний перелік орендодавців, який містить їх адреси, реєстраційні номери та власні підписи, де за номером 172 значиться позивач.
Згідно відомостей видачі орендної плати за період 2009-2023 років, позивачеві нараховувалася орендна плата, яку вона отримувала під підпис у відомостях.
За 2024 рік орендна плата у розмірі 6611 грн. була переказана позивачеві через Укрпошту.
Позивачеві також було надіслано цінний лист із описом вкладення за вих. № 161025-2 від 16.10.2025 року із проханням надати свої актуальні реквізити карткового рахунку для перерахування орендної плати за 2025 рік у письмовій формі в найкоротші терміни, аби виплатити орендну плату у встановлені Договором строки.
Згідно відомості розподілу виплат, 08.12.2025 позивачу була нарахована орендна плата за 2025 рік на надані банківські реквізити, про що також була складена відомість.
Відповідно до висновку експерта № 3076-25 від 17.11.2025, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 , що розміщений в графі «Орендодавець» Договору оренди земельної ділянки від 21.03.2006 року - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він є головою фермерського господарства і двадцять років тому він підписував з усіма орендодавцями, у тому числі і з ОСОБА_1 , договори оренди на 25 років. Він особисто давав на підпис договори усім орендодавцями. Оскільки його бізнес має довгостроковий характер, який потребує вкладень на перспективу, усім орендодавцем без винятку було запропоновано підписати договори оренди на 25 років. Договори підписувалися у трьох екземплярах і підписи ставилися на кожній сторінці. Усі орендодавці підписували договори особисто, з наданням особистих документів. Відповідач 18 років отримувала орендну плату і ніяких питань у неї не виникало. 
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що на час укладення договорів оренди працювала головним бухгалтером підприємства та приймала участь у підписанні договорів. При підписані перевірялися особи усіх орендодавців. Відповідач разом з усіма іншими орендодавцями приходила та під підпис отримувала орендну плату.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що працює головним бухгалтером у «Агрофірмі Чумак» з 2018 року та ОСОБА_1 отримувала орендну плату особисто, або їй надсилалося поштою. У 2025 році на запит вона надала реквізити, куди також були надіслані кошти. Свідок особисто неодноразово видавала гроші відповідачеві. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частинами першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, що порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, припинення правовідношення, відшкодування збитків, а також інші способи, встановлені законом або договором.
З урахуванням наведених норм право на звернення до суду належить особі у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а суд зобов`язаний встановити наявність такого порушення та залежно від установленого вирішити питання щодо задоволення або відмови в задоволенні позову.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, які не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, а також інші юридичні факти.
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми або дво- чи багатосторонніми (договорами). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Отже, правочин є вольовою дією учасників цивільних правовідносин, спрямованою на досягнення певного цивільно-правового результату — набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому правочин може супроводжуватися підготовчими діями сторін (виготовленням документів, погодженням умов, проведенням оцінки тощо), однак його сутністю є саме досягнення сторонами згоди щодо встановлення, зміни або припинення прав та обов`язків.
У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним і спрямованим на досягнення спільної правової мети, а правочин є результатом узгоджених дій рівноправних учасників цивільних правовідносин.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, а також положень статей 229–233 ЦК України.
Разом із тим зазначені норми застосовуються у випадках, коли має місце зовнішній прояв волевиявлення, який не відповідає внутрішній волі особи, однак правочин формально оформлений.
У випадку, коли особа взагалі не виявляла волі на вчинення правочину, такий правочин є невчиненим, а цивільні права та обов`язки за ним не виникають.
Порядок вчинення правочину визначено статтею 205 ЦК України, згідно з якою правочин може вчинятися усно або в письмовій (у тому числі електронній) формі. Правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у документі або інших засобах фіксації волевиявлення сторін, а у випадках, встановлених законом, — за умови дотримання вимог щодо письмової форми.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у відповідному документі та підписаний його сторонами або уповноваженими особами. Підпис є обов`язковим реквізитом письмової форми правочину, який підтверджує волевиявлення сторін та дозволяє їх ідентифікувати.
Відсутність підпису особи на письмовому документі свідчить про те, що правочин у письмовій формі не був вчинений, а отже, права та обов`язки за таким правочином не виникають.
Згідно зі статтею 218 ЦК України недодержання письмової форми правочину не завжди тягне його недійсність, однак може підтверджуватися іншими доказами, передбаченими процесуальним законом.
Відповідно до статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є належним доказом у справі та може підтверджувати або спростовувати факти, що входять до предмета доказування.
За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Спеціальним законом, що регулює орендні відносини щодо землі, є Закон України «Про оренду землі».
Згідно зі статтями 1, 13 цього Закону оренда землі є строковим платним володінням і користуванням земельною ділянкою, що здійснюється на підставі договору оренди.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі.
Згідно зі статтею 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є, зокрема: об`єкт оренди, строк дії договору, розмір та порядок внесення орендної плати, умови використання земельної ділянки, а також інші істотні умови, визначені законом.
Відсутність згоди сторін щодо істотних умов договору оренди землі або недодержання вимог закону щодо його укладення є підставою для визнання договору неукладеним або недійсним у передбачених законом випадках.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що не підписувала договір оренди земельної ділянки від 21 березня 2006 року, який є підставою для державної реєстрації права оренди за відповідачем, а тому вважала його неукладеним. У зв`язку з цим позивач просила скасувати державну реєстрацію права оренди, припинити право оренди відповідача та витребувати земельну ділянку з його користування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).
У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 567/1039/22 зазначено: «стверджуючи, що договори сторона орендодавця не укладала та не підписувала, суди повинні були врахувати, що позивач мала доводити не лише те, що вона не підписувала договори (як окремі документи), а й не укладала такі договори (двосторонні правочини як результат домовленості двох сторін, спрямованої на встановлення певних цивільних прав та обов`язків), відповідно, що між сторонами не виникли правові відносини із договору оренди землі, оскільки позивач не виявляла своєї волі на укладення таких правочинів. Натомість відповідач має доводити виникнення між сторонами правовідносин із договору оренди землі, виконання такого договору сторонами внаслідок досягнення домовленості з приводу користування земельними ділянками орендодавця».
Як встановлено судом, оскаржуваний договір оренди земельної ділянки від 21 березня 2006 року ОСОБА_1 не підписувала, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 3076-25 від 17 листопада 2025 року.
Разом із тим, як установлено судом, протягом тривалого часу відповідач фактично користувався спірною земельною ділянкою, а позивач отримувала орендну плату за її використання. Факт отримання орендної плати позивачем не заперечувався та підтверджується матеріалами справи.
Будь-яких доказів відмови від прийняття орендної плати, її повернення або заперечень щодо користування земельною ділянкою протягом тривалого часу позивачем суду не надано.
Фактична поведінка сторін свідчить про існування між ними орендних правовідносин, у межах яких відповідач користувався земельною ділянкою, а позивач реалізовувала права орендодавця шляхом отримання орендної плати.
За таких обставин суд доходить висновку, що між сторонами фактично існували та тривалий час виконувалися орендні правовідносини, а встановлений експертним висновком факт виконання підпису від імені позивача іншою особою сам по собі не спростовує факту існування таких правовідносин.
Тому, доводи позивача про неукладеність договору оренди земельної ділянки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Крім того, позивачем не заявлено вимоги про визнання спірного договору недійсним та не наведено підстав для його недійсності, визначених законом. Підставою позову визначено виключно доводи про неукладеність договору.
Щодо вимоги про припинення права оренди суд зазначає, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для припинення права оренди, зокрема закінчення строку дії договору, його розірвання, визнання недійсним або припинення з інших підстав, встановлених законом. Натомість судом встановлено, що між сторонами існують орендні правовідносини, які не припинені у встановленому законом порядку та продовжують діяти.
Щодо вимоги про витребування земельної ділянки суд зазначає, що витребування майна є способом захисту права власності, який застосовується у разі перебування майна у володінні особи без достатньої правової підстави. Водночас позивачем не доведено відсутності у відповідача правових підстав користування земельною ділянкою, а навпаки, встановлено існування між сторонами орендних правовідносин, які є чинними.
Вимога про скасування державної реєстрації права оренди не може бути визнана належним та ефективним способом захисту у розумінні статей 15, 16 ЦК України, оскільки державна реєстрація права оренди є лише офіційним підтвердженням речового права та сама по собі не породжує і не припиняє права оренди. За наявності чинного правового титулу користування земельною ділянкою її скасування не призведе до відновлення порушеного права позивача.
Таким чином, вимоги про припинення права оренди та витребування земельної ділянки є недоведеними, а вимога про скасування державної реєстрації права оренди є неналежним та неефективним способом захисту порушеного права.
У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Фермерського господарства «АГРОФІРМА ЧУМАК» (51660, Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Верхівцеве, вул. Козацька, буд.10, код ЄДРПОУ 33214752), про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права оренди та витребування земельної ділянки із користування - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.
Повний текст рішення складений 19.06.2026.

Суддя: Є.В. Челюбєєв