ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 липня 2026 року
м. Київ
справа № 642/5346/23
провадження № 51-3609 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 
(у режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12023221220000508 від 30 березня 2023 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина рф, уродженця с. Попівка Корочанського району Бєлгородської області рф, мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 . 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
ВирокомЛенінського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 348 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. 
Також цим вироком задоволено частково цивільні позови ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і стягнуто з ОСОБА_7 на користь позивачів по 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_7 вчинив замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків (ст. 348 КК), з огляду на таке.
Як установив суд, сержант ОСОБА_7 , 30 березня 2023 року приблизно о 00:27 на вул. Велика Панасівська, 216 у м. Харкові, реалізуючи свій злочинний намір, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті працівникам правоохоронного органу, які перебували при виконанні службових обов`язків, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки у вигляді смерті поліцейських і бажаючи їх настання, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи, що перед ним саме працівники правоохоронного органу, які були на службовому автомобілі зі знаками розрізнення, одягнені у формений одяг (однострій) із шевронами приналежності до органу та підрозділу поліції, озброєні табельною вогнепальною зброєю і виконують свої службові обов`язки, повернувся у бік поліцейських УПП в Харківській області ДПП Національної поліції України (далі - НПУ), що перебували біля службового автомобіля, а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , після цього із закріпленої за ним табельної вогнепальної бойової зброї, а саме пістолета ТТ, калібру 7,62 мм, 1947 року виготовлення, з номером НОМЕР_1 (далі - пістолет ТТ), почав стрільбу по вказаних поліцейських та, намагаючись довести до кінця свій злочинний умисел, спрямований на вбивство цих працівників поліції, продовжив стріляти в них, зробивши не менше семи пострілів. З метою припинення подальших протиправних дій, у порядку статей 42 - 46 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським ОСОБА_12 були застосовані заходи примусу у вигляді застосування вогнепальної зброї до ОСОБА_7 , у результаті чого останнього поранено і свій злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті (вбивство) працівників поліції, ОСОБА_7 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що до нього було вжито заходів примусу.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 08 травня 2025 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 , призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам статей 94, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) необ`єктивно з`ясував обставини кримінального провадження та був упередженим, а суд апеляційної інстанції:
- порушуючи ст. 404 КПК, повторно не дослідив обставин, досліджених місцевим судом;
- не мотивував своїх висновків належним чином та не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги сторони захисту.
Так, захисник, наводячи детальні доводи щодо:
1) обставин події та обставин, які їй передували, зокрема, посилається на те, що:
- суд першої інстанції змінив викладені в обвинувальному акті обставини кримінального правопорушення, зокрема видалив обставини, які передували подіям, що, на думку сторони захисту, мають суттєве значення; 
- суди попередніх інстанцій не аналізували хронологічної послідовності подій, які мали місце 30 березня 2023 року, не надали правової оцінки діям всіх встановлених її учасників; 
2) відсутності в ОСОБА_7 умислу на вчинення кримінального правопорушення, серед іншого, вказує, що:
- ОСОБА_7 , розуміючи, що на території військової частини на нього й іншого військовослужбовця відбувся замах на вбивство, прийняв рішення здійснити заходи, спрямовані на запобігання можливих подальших незаконних дій озброєних людей на території військової частини; 
- перебуваючи на відстані 40 м від службового поліцейського автомобіля, біля якого стояли працівники поліції, ОСОБА_7 здійснив сім попереджувальних (а не прицільних) пострілів з пістолета в асфальтове покриття дороги перед собою на відстань не більше 10 м, що, на думку захисника, явно не свідчить про наявність у нього умислу на заподіяння шкоди здоров?ю або позбавлення життя поліцейських;
- прокурором не доведено наявності в ОСОБА_7 умислу на позбавлення життя поліцейських, а однобічна позиція прокурора і суду спрямована не інакше як на укриття незаконних дій ОСОБА_13 та працівників поліції, які незаконно проникли на територію військової частини; 
- судами першої та апеляційної інстанцій не надано жодної оцінки цим фактам і обставинам; 
3) показань потерпілих та свідків, у тому числі стверджує, що:
- суд першої інстанції не звернув уваги на показання свідка ОСОБА_13 під час досудового розслідування, хоча вони були досліджені цим судом;
- суди попередніх інстанцій не провели процедури з`ясування достовірності показань свідка ОСОБА_13 (ст. 96 КПК), не усунули наявних суттєвих протирічь та не надали їм оцінки у своїх рішеннях; 
- суд першої інстанції не вжив заходів щодо забезпечення прибуття в судове засідання вказаного в обвинувальному акті потерпілого ОСОБА_11 , у зв`язку із чим він не був допитаний, однак цей суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 мав умисел на його вбивство; 
4) недопустимості показань потерпілих та свідків, серед іншого, зазначає, що:
- місцевий суд, всупереч статтям 352, 353 КПК, не привів свідків і потерпілих до присяги; 
- проголошення присяги вголос є обов`язковою процедурою.
Також сторона захисту стверджує, що суд апеляційної інстанції: 
- порушуючи ч. 3 ст. 404 КПК, за відсутності клопотань про повторний допит свідків чи потерпілих, в усній формі без роз`яснення мотивів прийняв рішення про виклик у судове засідання потерпілих; 
- самостійно привів до присяги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і допитав їх, що свідчить про упередженість цього суду; 
- обмежився допитом двох із чотирьох потерпілих та не усунув допущених судом першої інстанції порушень КПК;
5) відсутності в діях ОСОБА_7 неправомірних дій, у тому числі звертає увагу на таке:
- ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року про необхідність перевірки незаконних дій ОСОБА_13 доводить, що під час розгляду заяви на дії ОСОБА_13 знайдено ознаки кримінального правопорушення, однак орган досудового розслідування та суди попередніх інстанцій уникали надавати правову оцінку діям ОСОБА_13 , що є суттєвим порушенням закону, для об`єктивного встановлення всіх обставин;
- належних доказів того, що ОСОБА_7 30 березня 2023 року керував транспортним засобом чи вчинив злочин у стані алкогольного сп?яніння, не надано; 
- будь-яких рішень про притягнення ОСОБА_7 до відповідальності за невиконання законних вимог поліції не прийнято, у зв`язку із чим є незрозумілим, які саме порушення закону він допустив і чому поліцією не була досягнута мета переслідування останнього;
- намагання виправдати незаконні дії працівників поліції та Військової служби правопорядку (далі - ВСП) не дали змоги надати оцінку можливій кваліфікації дій ОСОБА_7 за іншими статтями КК, а під час призначення взяти прийняти до уваги те, що останній є громадянином рф, який став на захист незалежності України; 
6) заявлених цивільних позовів, серед іншого, вказує, що:
- у ході судового розгляду справи потерпілі не надали суду жодного доказу на підтвердження позовних вимог, а на запитання суду повідомили про їх відсутність; 
- місцевий суд, всупереч вимогам Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), переклав на себе обов?язок доводити позовні вимоги потерпілих і за відсутності доказів визнав їх вимоги частково доведеними.
Також захисник наводить детальні доводи, які стосуються надання ним власної оцінки доказам, неповноти судового розгляду і невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Щодо меж перегляду судом касаційної інстанції
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
Таким чином, Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.
З огляду на зазначене вище не є предметом перегляду в касаційному провадженні доводи касаційної скарги захисника, які стосуються надання ним власної оцінки доказам, незгоди з оцінкою показань потерпілих  ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_7 , неповноти судового розгляду і невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження, у тому числі про те, що: 
- суди попередніх інстанцій не проаналізували всієї хронологічної послідовності подій, які мали місце 30 березня 2023 року, не надали правової оцінки діям всіх встановлених її учасників, чим допустили однобічність та неповноту судового розгляду;
- ОСОБА_13 за обставин, детально наведених у касаційній скарзі, фактично скоїв замах на вбивство;
- суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_16 ніякої загрози для життя та здоров`я поліцейських не представляли; 
- працівники поліції та ВСП перші розпочали стрілянину в бік автомобіля з людьми з подальшим їх переслідуванням, тим самим штучно спровокували і створили обстановку, що загрожувала їх життю та життю військовослужбовців;
- на відеозаписах із реєстраторів поліції чітко зафіксовано, куди саме стріляв ОСОБА_7 ; 
- у результаті стрільби ОСОБА_7 жодний поліцейський або автомобіль поліції не постраждав, натомість автомобіль «Мазда» у результаті стрільби працівником ВСП ОСОБА_13 отримав пошкоджень від куль на виліт через заднє і переднє скло, а в результаті стрільби поліцейських ОСОБА_7 отримав три вогнепальні поранення в ноги;
- суди попередніх інстанцій не провели процедури з`ясування достовірності показань свідка ОСОБА_13 (ст. 96 КПК), не усунули наявних суттєвих протирічь та не надали їм оцінки у своїх рішеннях; 
- згідно з актом службового розслідування військової частини, неправомірних дій та порушень статутів Збройних Сил України з боку ОСОБА_7 не встановлено, причинами й умовами отримання вогнепальних ним поранень є неправомірні дії з боку працівників поліції.
Також колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Частиною 2 ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник ОСОБА_6 вказав, що засуджений ОСОБА_7 не володіє державною мовою.
Однак, як убачається з матеріалів провадження, звертаючись із касаційною скаргою, сторона захисту не наводила доводів у цій частині. 
Разом з тим зі змісту звукозапису судового засідання місцевого суду від 16 жовтня 2023 року видно, що на запитання головуючого судді ОСОБА_7 повідомив, що проживає на території України з 1994 року та розуміє українську мову.
За таких обставин доводи захисника в цій частині не заслуговують на увагу.
Щодо врахування судами попередніх інстанцій наявних у справі доказів
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПКпередбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Наведені норми закону вимагають від суду здійснити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності всіх зібраних у справі доказів, зіставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу всіх досліджених доказів.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі доказів, досліджених і перевірених під час судового розгляду й оцінених відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Так, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який не визнав вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та пояснив, що 30 березня 2023 року в комендантську годину повертався з позиції дислокування, перевозив, зокрема, документи про місце перебазування батальйону і на під`їзді до військової частини побачив, що під`їхали агресивно налаштовані поліцейські, авто яких не бачив, коли прямував до військової частини. Зазначив, що біля воріт він обмінявся з поліцейськими паролями, але вони все одно вимагали документи. Хотів заїхати на територію військової частини та з`ясувати, що вони вимагають, на що було здійснено постріли по його транспортному засобу, що він розцінив як напад на військову частину. Коли заїхав на територію, покликав військових та повідомив, що відбувається напад на військову частину. Далі він виїхав за ворота, щоб протидіяти нападу. Підозрював, що це не поліція, а ДРГ. Вийшов з автомобіля, дістав пістолет та відкрив вогонь у землю, не маючи на меті застрелити поліцейських, постріли здійснював в асфальт. Після чого йому прострелили ноги. Зазначив, що має досвід стрільби, стріляє влучно. Відстріляв одну обойму (сім набоїв), перестав стріляти, коли закінчилися набої та підійшли солдати. Після чого сів до авто та заїхав знову на територію частини. 
Крім того, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання потерпілих:
- ОСОБА_9 (командира взводу УПП), який, зокрема, пояснив, що в комендантську годину помітили автомобіль «Мазда», який рухався без номерних знаків, у зв`язку із чим вирішили його зупинити, оскільки це порушення Правил дорожнього руху. На службовому авто увімкнули маячки та в гучномовець повідомили про те, щоб цей автомобіль зупинився. Водій не відреагував і продовжив рух, маневруючи при цьому ліворуч та праворуч. Екіпажем було прийнято рішення про здійснення переслідування, під час якого ніякої стрілянини не було. Далі вказаний автомобіль зупинився перед воротами, весь екіпаж вийшов, він підійшов до водія, представився, повідомив, що є поліцейським, та попросив пред`явити документи, на що водій показував середній палець і висловлювався нецензурними словами. Зазначив, що потім водій автомобіля «Мазда» почав рух вперед, збив його з ніг, протаранив ворота і попрямував на територію. Вказав, що в цей момент пострілів ніхто не здійснював. Оскільки було здійснено напад на поліцейського, вони всім екіпіжем попрямували за автомобілем, вимагали зупинитися. Біля гаражного боксу водій автомобіля ( ОСОБА_7 ) відкрив вікно та почав кричати «мочіть мусорів, діставайте стволи». Чоловік, який був у гаражному боксі, виніс автомат та перезарядив його, що він розцінив як погрозу життю і прийняв рішення покинути територію. Далі побачив, як з воріт виїжджає автомобіль, який вони намагались зупинити, з нього вийшов ОСОБА_7 , прямував у їх бік, обличчям до них, пройшовши приблизно 5-10 м зупинився та почав здійснювати постріли. Постріли були здійснені в їх бік, перші пройшли близько біля них, бачив полум`я, чув свист біля вух; 
- ОСОБА_10 (інспектора НПУ), який, серед іншого, пояснив, що з воріт виїхала автівка, з неї вийшов невідомий чоловік, який почав здійснювати постріли в бік поліцейських. Зазначив, що почув не менше п`яти свистів від куль поруч. Також вказав, що не може стверджувати, що ОСОБА_7 стріляв в асфальт;
- ОСОБА_8 (інспектора НПУ), який у тому числі пояснив, що біля відкритих воріт (за територією) побачив військового, який прямував до поліцейських та почав здійснювати постріли в їх бік. Іскри від пострілів долітали в їх бік. Вказав, що не може зазначити, куди саме був направлений пістолет ОСОБА_7 .
У суді першої інстанції також було допитано свідків:
- ОСОБА_17 (працівника УПП), який, зокрема, пояснив, що з воріт виїхав автомобіль, з нього вийшов військовий і пройшов до дороги. Свідок почув постріли. Вказав, що бачив іскри від пострілів, які здійснював ОСОБА_7 , постріли були направлені в бік поліцейських;
- ОСОБА_12 (працівника УПП), який, серед іншого, пояснив, що автомобіль виїхав з гаражного боксу та прямував до воріт КПП, з нього вийшов водій, відійшов від машини на проїжджу частину і почав вести вогонь по поліцейських автомобілях. Зброя була направлена в бік поліцейських. Іскри від пострілу були перед патрульним авто, у зв`язку із чим прийняв рішення про застосування вогнепальної зброї;
- ОСОБА_18 (інспектора УПП), яка, у тому числі пояснила, що автомобіль виїхав з воріт, з нього вийшов ОСОБА_7 , він дістав зброю і здійснив декілька пострілів у бік поліцейських та службових авто, а іскри від пострілів бачила біля поліцейських; 
- ОСОБА_19 (інспектора УПП), який, зокрема, пояснив, що бачив спалах та іскри від пострілу біля нього і те, що ОСОБА_7 направив зброю в бік патрульних;
- ОСОБА_13 (військовослужбовця ВСП), який, серед іншого, пояснив, що в нічний час із екіпажем патрульної поліції в комендантську годину виявили військовий автомобіль «Мазда», у зв`язку із чим почали за ним рух, увімкнули сирени, однак цей автомобіль не реагував та хаотично рухався по дорозі. Під час комендантської години екіпаж перевіряє всіх, - і військових, і цивільних. Автомобіль «Мазда» зупинився біля воріт, як згодом стало відомо, військової частини) та потім почав рух, чим спричинив явну загрозу життю та здоров`ю поліцейського, у зв`язку із чим він, для припинення таких дій шляхом пошкодження авто, здійснив постріл вгору, проте автомобіль не зупинився, а потім - у бік колеса. Зазначив, що постріл у заднє скло автомобіля не здійснював. Автомобіль заїхав на територію, вони прослідували за ним. Вказав, що водій відкрив вікно та дав команду: «Мочіть поліцію», тому він відбіг на дальню відстань і чекав зв`язок зі своїм екіпажем. 
За клопотанням сторін кримінального провадження місцевий суд також допитав свідків захисту, а саме військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , зокрема: 
- ОСОБА_20 , який, зокрема, пояснив, що ОСОБА_21 вигукнув про напад на військову частину, військові привели до готовності зброю, після чого поліцейські розбіглися, а ОСОБА_7 поїхав у напрямку до воріт на КПП. Зазначив, що ОСОБА_7 правою рукою від себе в лівий бік здійснив постріли в асфальт, бачив рикошет, він не цілився у співробітників поліції, якби цілився, то точно попав би;
- ОСОБА_16 , який, серед іншого, пояснив, що в кінці березня 2023 року він разом із ОСОБА_7 їхали з позицій. В автомобілі він спав. На під`їзді до частини прокинувся та помітив, що за ними слідує авто поліцейських із маячками. Зазначив, що не чув, що вимагали від них поліцейські, вікна авто були зачинені. Також вказав, що ОСОБА_7 відкрив вікно автомобіля та повідомив, що здійснюється напад на військову частину, а поліцейські втекли. Зауважив, що ОСОБА_7 не вчиняв дії, які би загрожували життю інших осіб;
- ОСОБА_15 (чергового КПП), який у тому числі пояснив, що один із поліцейських намагався перешкодити йому відкрити ворота та впустити на територію військової частини автомобіль ОСОБА_7 . Він попереджав поліцейських, що вони намагаються перетнути територію військової частини. Зазначив, що не має права не відчиняти ворота. Автомобіль почав рух на територію, штовхнувши ворота бампером, при цьому нікого не зачепив, а один зі співробітників поліції відкрив вогонь по авто, і поліцейські побігли за ним. Через деякий час ОСОБА_7 на автомобілі знову під`їхав до КПП та наказав відчинити ворота, повідомив, що здійснюється напад на військову частину, виїхав за ворота, вийшов з автомобіля, дістав зброю та здійснив постріл вниз, у землю. Також цей свідок зазначив, що ОСОБА_7 ні в кого не цілився, там нікого не було, бачив тільки якийсь автомобіль.
Суд першої інстанції дослідив і зібрані у кримінальному провадженні письмові докази, у тому числі дані:
- протоколу огляду місця події від 30 березня 2023 року й доданих до нього фототаблиці та плану-схеми огляду місця події;
- протоколів пред`явлення для впізнання від 17 квітня 2023 року та доданих довідок, згідно з якими свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 у присутності понятих серед пред`явлених осіб впізнали ОСОБА_7 , як особу, яка 30 березня 2023 року керувала автомобілем «Мазда», а потім розпочала стрільбу по працівникам УПП;
- протоколу огляду відеозапису від 11 травня 2023 року та доданого до нього CD-диска відеозаписів із реєстраторів автомобілів екіпажів УПП за 30 березня 2023 року;
- протоколу огляду предметів та перегляду відеозапису від 20 червня 2023 року та доданого до нього DVD-диска відеоматеріалів, на який скопійовано відео із серверів, вилучених під час обшуку у військовій частині НОМЕР_2 ; 
- протоколу проведення слідчого експерименту від 07 квітня 2023 року та доданої до неї картки пам`яті з зафіксованим слідчим експериментом щодо перевірки і уточнення відомостей показань потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 ;
- протоколу проведення слідчого експерименту від 05 вересня 2023 року та доданої до нього картки пам`яті із зафіксованим слідчим експериментом щодо перевірки і уточнення відомостей показань підозрюваного ОСОБА_7 ;
- висновку судово-балістичної експертизи від 07 вересня 2023 року № СЕ-19/121-23/19247-БЛ, зі змісту якого місцевий суд установив, що надані на дослідження сім стріляних гільз патронів 7,62?25 Т були відстріляні з представленого для експертизи бойового пістолета ТТ калібру 7,62 мм, № НОМЕР_1 , 1947 року виготовлення. 
Дослідив суд першої інстанції і надані стороною захисту письмові докази, а саме: 
- копію ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року, якою зобов`язано внести відомості до ЄРДР щодо неправомірних дій військовослужбовця ВСП ОСОБА_13 та розпочати досудове розслідування; 
- медичну картку стаціонарного хворого № 5012 і виписку з неї на ім`я ОСОБА_7 , у якій зафіксовано вогнепальні рани обох нижніх кінцівок; 
- протокол огляду місця події від 30 березня 2023 року та додану до нього фототаблицю щодо огляду автомата АК-74, 4 магазинів і 118 патронів калібром 5х45 мм; 
- матеріали службового розслідування конфліктної ситуації між молодшим сержантом ОСОБА_7 та працівниками ППС України, у результаті чого ОСОБА_7 отримав три вогнепальних поранення в ноги, проведеного військовою частиною НОМЕР_2 . 
Оцінивши в сукупності всі досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 за ст. 348 КК, а саме у вчиненні замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Зокрема, надаючи оцінку твердженням ОСОБА_7 щодо перевезення важливих документів, що перешкоджало йому виконати вимоги співробітників поліції, суд першої інстанції вказав, що такі пояснення не підтверджуються жодними дослідженими доказами та спростовуються показаннями свідка ОСОБА_16 , який перебував із ОСОБА_7 в автомобілі «Мазда» та не підтвердив перевезення службових документів під час повернення з позицій батальйону. Також місцевий суд у цій частині звернув увагу на відсутність будь-яких посилань на це і в матеріалах службового розслідування, наданих стороною захисту.
Також суд першої інстанції вважав такими, що не підтверджуються ні показаннями потерпілих співробітників поліції, ні показаннями свідка ОСОБА_16 , пояснення ОСОБА_7 щодо повідомлення ним паролю співробітникам поліції під час зупинки автомобіля.
Крім того, місцевий суд зауважив, що стороною захисту жодним чином не обґрунтована правомірність дій ОСОБА_7 щодо відмови в наданні співробітникам поліції для огляду документів на право керування транспортним засобом на місці зупинки перед воротами військової частини після начебто повідомлення пароля. 
Надав суд першої інстанції оцінку і поясненням ОСОБА_7 щодо припинення ним нападу на військову частину.
Зокрема, місцевий суд вважав непереконливими такі твердження, оскільки свідок ОСОБА_16 пояснив, що побачив поліцейське авто з ввімкненими маячками ще до під`їзду до воріт військової частини, а стороною захисту не доведено, що введений військовий стан та комендантська година надають право військовослужбовцям не виконувати розпорядження співробітників управління патрульної поліції під час здійснення ними контролю за дотриманням Правил дорожнього руху. При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що постріли військовослужбовець ВСП ОСОБА_13 в бік автомобіля «Мазда» здійснив вже після наїзду ОСОБА_7 на ворота та завдання таким чином тілесних ушкоджень поліцейському ОСОБА_9 .
Крім того, суд першої інстанції поставився критично до висновків матеріалів службового розслідування, зазначивши, що вони:
- базуються на письмових опитуваннях (поясненнях) військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , що не відповідають тим показанням, які вони дали під час їх допиту в суді;
- не містять інформації про наїзд автомобілем «Мазда» під керуванням ОСОБА_7 на потерпілого ОСОБА_9 , хоча це спростовується відеозаписами, на яких чітко видно як ОСОБА_7 , не очікуючи повного відкриття воріт, різко починає рух і таранить ворота, відкидаючи ними поліцейського ОСОБА_9 . 
Також у цій частині місцевий суд звернув увагу, що пояснення військовослужбовців, опитаних під час службового розслідування, про те, що ОСОБА_7 після виїзду за ворота вийшов на вулицю та, тримаючи пістолет у руці, не починав стріляти, аж поки по ньому не розпочали стрільбу співробітники поліції, при цьому здійснював постріли в повітря, спростовуються переглянутими відеозаписами, згідно з якими ОСОБА_7 першим почав здійснювати постріли в бік співробітників поліції.
За таких обставин місцевий суд:
- поставився критично до показань обвинуваченого ОСОБА_7 в частині невизнання вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки, як зазначив цей суд, вони спростовувалися зібраними у справі допустимими доказами, сукупність яких дозволяла дійти висновку про доведеність пред`явленого обвинувачення; 
- вважав доводи ОСОБА_7 способом захисту з метою уникнення покарання. 
З огляду на зазначене доводи касаційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції, порушуючи вимоги статей 94, 370 КПК, необ`єктивно з`ясував обставини кримінального провадження, є безпідставними.
З висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення погодився і суд апеляційної інстанції. 
Перевіряючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою сторони захисту, суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що: 
- місцевий суд правильно надав оцінку наявним письмовим доказам, а обвинувачений і його захисник не вказують про їх неправильну оцінку судом першої інстанції; 
- показання потерпілих ОСОБА_22 та ОСОБА_8 (які, як зазначив цей суд, надали в суді апеляційної інстанції показання, аналогічні тим, що надавали в місцевому суді) узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 ;
- те, що ОСОБА_7 здійснив приблизно сім пострілів з вогнепальної зброї, бачили і свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_15 ;
- доводи обвинуваченого про те, що він припиняв напад працівників поліції на військову частину, є необґрунтованими, оскільки автомобіль під керуванням ОСОБА_7 протягом 10-15 хв переслідувався працівниками поліції на службовому автомобілі з увімкненими проблисковими маячками, тобто ще задовго до під`їзду до військової частини, при цьому будь-яких пострілів у бік автомобіля «Мазда» протягом переслідування та під час зупинки автомобіля біля воріт не було, а постріли свідком ОСОБА_13 були здійснені в момент наїзду ОСОБА_7 на поліцейського ОСОБА_9 , який від зіткнення опинився на території військової частини, і це ж стало підставою переслідування автомобіля іншими працівниками поліції на території військової частини.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ст. 348 КК є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в судовому засіданні й отримали належну, повну та об`єктивну оцінку суду першої інстанції.
Вказані вище висновки судів попередніх інстанцій у цілому є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
Щодо доводів касаційної скарги про недопустимість показань потерпілих і свідків
Звертаючись із касаційною скаргою, захисник вказує, що місцевий суд, порушуючи статті 352, 353 КПК, не привів свідків та потерпілих до присяги.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Положеннями ч. 2 цієї статті встановлено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Частиною 1 ст. 86 КПК передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 352 цього Кодексу, якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий у судовому засіданні приводить його до присяги такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я, по батькові), присягаю говорити суду правду і лише правду». Німий свідок складає присягу в письмовій формі, підписуючи текст того самого змісту.
Водночас відповідно до ч. 1 ст. 352 КПК перед допитом свідка, головуючий, серед іншого, з`ясовує, чи отримав свідок пам`ятку про права та обов`язки свідка, чи зрозумілі вони йому, і в разі необхідності роз`яснює їх, а також попереджає його про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.
За приписами ч. 1 ст. 353 КПК перед допитом потерпілого головуючий встановлює, зокрема, чи отримав потерпілий пам`ятку про права та обов`язки потерпілого, чи зрозумілі вони йому, і в разі необхідності роз`яснює їх, а також попереджає його про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.
Частиною 2 ст. 353 цього Кодексу встановлено, що допит потерпілого проводиться з дотриманням правил, передбачених частинами 2, 3, 5 - 14 ст. 352 КПК.
Як убачається зі змісту технічних звукозаписів судових засідань місцевого суду, в ході яких були допитані потерпілі та свідки, цей суд перед початком допиту з`ясовував, чи отримували вони пам`ятку про права та обов`язки потерпілого / свідка, чи підписали вони присягу, а також попереджав потерпілих про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідків - про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що, з огляду на:
- зміст присяги, передбаченої ч. 2 ст. 352 КПК (присягаю говорити суду правду і лише правду);
- зміст наявних у матеріалах кримінального провадження підписаних потерпілими та свідками присяг (присягаюсь говорити правду і лише правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи);
- те, що головуючим суддею було попереджено потерпілих про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідків - про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, 
процедура приведення свідків і потерпілих до присяги місцевим судом у цілому була дотримана.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали кримінального провадження не містять підписаної потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_8 присяги. 
Однак, на переконання колегії суддів, зазначене не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Зокрема, як видно зі змісту копії технічного звукозапису судового засідання від 16 жовтня 2023 року, в якому місцевим судом були допитані потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , останні підтвердили факт підписання ними присяги.
Водночас вказані свідки були повторно допитані в суді апеляційної інстанції.
Так, перед початком допиту суд апеляційної інстанції привів потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_8 до присяги відповідно до положень ч. 2 ст. 352, ч. 2 ст. 353 КПК та попередив їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання згідно з ч. 1 ст. 353 цього Кодексу. 
Таким чином, були усунуті процесуальні недоліки в цій частині.
Колегія суддів звертає увагу, що, наводячи доводи в цій частині, сторона захисту не вказує, які саме права ОСОБА_7 , передбачені КПК, з огляду на зміст положень ст. 87 КПК, порушено. 
Крім того, колегія суддів вважає нерелевантною практику суду касаційної інстанції, на яку в касаційній скарзі посилається захисник на підтвердження своєї позиції в цій частині, а саме постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 216/825/15-к (провадження № 51-3842 км 18), оскільки обставини в наведеному захисником провадженні суттєво відрізняються від обставин у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 .
Зокрема, у вказаному захисником провадженні колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду констатувала, що суд апеляційної інстанції залишив без ретельної перевірки аргументи сторони захисту про те, що потерпілий не був попереджений місцевим судом про кримінальну відповідальність за неправдиві показання і не приведений до присяги. 
З огляду на зазначене відсутні підстави для висновку про недопустимість показань потерпілих та свідків, а тому касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає. 
Щодо умислу на вчинення кримінального правопорушення
Суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 348 КК, характеризується умисною формою вини. Обвинувачений повинен усвідомлювати, що посягає на життя працівника правоохоронного органу саме у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків. Однак суб`єктивна сторона цього складу злочину не пов`язана з точною обізнаністю винного зі змістом тих службових обов`язків, які в цей момент виконує потерпілий. Достатньо, щоб винний усвідомлював сам факт того, що працівник правоохоронного органу здійснює свої службові повноваження.
Факт необізнаності особи про виконання працівником поліції конкретних службових обов`язків не виключає можливої наявності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ст. 348 КК.
При кваліфікації за ст. 348 КК кримінальна відповідальність настає, якщо злочин вчинено з метою не допустити чи припинити правомірну діяльність потерпілого у зв`язку з виконанням ним зазначеного обов`язку, змінити характер останньої, а так само з мотивів помсти за неї незалежно від часу, що минув з моменту виконання потерпілим своїх обов`язків до моменту вбивства.
Згадане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70 кс 19).
Під виконанням службових обов`язків слід розуміти діяльність працівника, що входить до кола його службових повноважень, тобто це обов`язки, передбачені відповідними законами і підзаконними актами, що регламентують правозастосовні та правоохоронні функції.
Працівники правоохоронних органів і військовослужбовці можуть визнаватися потерпілими не тільки тоді, коли виконували свої службові обов`язки, перебуваючи безпосередньо на службі, та коли застосовували заходи з охорони правопорядку відповідно до своїх службових обов`язків, за наказом чи розпорядженням, а й тоді, коли вони зазначених заходів у межах своїх повноважень з власної ініціативи.
Так, місцевий суд зазначив, що характер, послідовність і динамічність дій ОСОБА_7 , його поведінка до, під час та після вчинення злочину, знаряддя злочину, а саме застосування бойової зброї і здійснення з неї пострілів вказують на спрямованість його умислу саме на позбавлення потерпілих життя.
Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілих та бажав настання таких наслідків, тобто діяв з прямим умислом, спрямованим на позбавлення життя потерпілих, у зв`язку з виконанням працівниками поліції своїх службових обов`язків і вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть їх смерть, а наслідок у вигляді смерті потерпілих не настав лише через обставини, які не залежали від волі обвинуваченого, оскільки потерпілі встигли зайняти позиції в укритті та завдати поранення нападнику.
З наведеними вище висновками місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції. 
При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу, що:
- сам обвинувачений не заперечує, що його постріли були спрямовані в бік місця перебування працівників, а не у протилежний бік;
- потерпілий ОСОБА_9 беззаперечно стверджував, що чув поряд із собою звук кулі, яка пролітає;
- і потерпілі, і свідки, які були очевидцями, вказують про те, що іскри від попадання куль в асфальтне покриття були поряд з автомобілем працівників поліції, за яким ховалися від пострілів потерпілі, а тому такі дії ОСОБА_7 змусили потерпілих шукати укриття для збереження свого життя; 
- ОСОБА_7 є військовослужбовцем, який має навички застосування вогнепальної зброї, знає її дію та міг і повинен був передбачати, що навіть при спрямуванні зброї у відбиваючу поверхню, внаслідок рикошету може завдати шкоди життю та здоров`ю інших осіб; 
- ОСОБА_7 , після того як заїхав на територію військової частини і ворота були закриті, наказав знову відкрити ворота, виїхав за межі частини та здійснив постріли саме в напрямку працівників поліції; 
- про умисел на вбивство працівників поліції свідчив і заклик ОСОБА_7 до військовослужбовців стріляти в працівників поліції, про що вказували потерпілий ОСОБА_22 та свідки ОСОБА_18 і ОСОБА_12 . Засвідчили про заклик ОСОБА_7 стати до зброї й інші свідки - ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , ОСОБА_23 ;
- дії обвинуваченого, а саме застосування ним зброї, були припинені у зв`язку з його пораненням.
На переконання колегії суддів Верховного Суду, такі висновки судів попередніх інстанцій у цілому є належним чином обґрунтованими та вмотивованими. 
Водночас Верховний Суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
Отже, з огляду на такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги, які стосуються доведеності винуватості та відсутності умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК, не є такими, що в цілому спростовують їх обґрунтованість.
Щодо стану сп`яніння
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що факт перебування особи в момент вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного чи іншого сп`яніння підлягає доказуванню, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема й на підставі показань свідків, про що, зокрема, йдеться в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к (провадження № 51-138 км 18), від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17 (провадження № 51-2532 км 19), від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к (провадження № 51-1922 км 19), від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к (провадження № 51-8622 км 18), від 02 жовтня 2025 року у справі № 685/1416/23 (провадження № 51-1716 км 25).
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, почав у бік поліцейських стрільбу з пістолета.
Досліджуючи письмові докази, суд першої інстанції урахував довідку ХОБСМЕ від 31 березня 2023 року, згідно з якою під час судово-токсикологічного дослідження крові ОСОБА_7 виявлений етиловий спирт у кількості 2,10 ‰. Час вилучення біоматеріалу 30 березня 2023 року о 03:04. 
Водночас допитані у суді першої інстанції свідки: 
- ОСОБА_9 вказав, що водій автомобіля «Мазда» ( ОСОБА_7 ) перебував у стані алкогольного сп`яніння, що було видно з руху авто, а також за такими ознаками: по очам, обличчю, а також коли він підійшов до скла цього автомобіля; 
- ОСОБА_12 зазначив, що в ОСОБА_7 були розширені зіниці ока, його поведінка не відповідала обстановці, манера керування авто по дорозі була хаотичною; 
- ОСОБА_16 ствердив, що ні він, ні ОСОБА_7 не перебували в стані алкогольного сп`яніння в день події; 
- ОСОБА_23 зауважив, що не бачив, щоб ОСОБА_7 та ОСОБА_16 перебували в стані алкогольного або наркотичного сп`яніння.
У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_7 , надаючи показання, пояснив, що після його поранення попросив принести йому пляшку горілки з кабінету, щоб втамувати біль. 
Однак, постановляючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції вказав про відсутність доказів на підтвердження пояснень ОСОБА_7 про вжиття ним спиртних напоїв після вогнепального поранення з метою втамувати біль. 
З огляду на вказане, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції визнав підтвердженим факт вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та врахував зазначене як обтяжуючу покарання обставину. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в порядку апеляційної процедури за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника, констатував обґрунтованість висновків місцевого суду в частині вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, зауваживши, що про стан алкогольного сп`яніння обвинуваченого вказували очевидці подій, а матеріалами провадження і стороною захисту ці обставини не спростовані.
У касаційній скарзі захисник вказує про відсутність належних доказів того, що ОСОБА_7 30 березня 2023 року керував транспортним засобом чи вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння. 
Однак, на переконання колегії суддів, сторона захисту, наводячи доводи в цій частині, не зазначає, яким чином зазначене перешкодило судам попередніх інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення з огляду на те, що:
- перебування в стані алкогольного сп`яніння не є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК;
- зазначена обставина була урахована місцевим судом як обтяжуюча (ст. 67 КК) у ході призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, яке сторона захисту в касаційній скарзі не оспорює та яке, з огляду на санкцію ст. 348 КК (позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічне позбавлення волі), є більш наближеним до мінімального. 
Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що зазначені доводи касаційної скарги захисника не є такими, що спростовують законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій у цій частині. 
Щодо дій інших учасників події, а також обставин, які їй передували
Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
З огляду на зазначене колегія суддів не бере до уваги доводів касаційної скарги захисника про те, що:
- факт незаконного здійснення пострілів ОСОБА_13 у заднє скло автомобіля підтверджується його показаннями на досудовому розслідуванні, протоколом огляду від 30 березня 2023 року, повідомленнями про підозру та обвинувальним актом стосовно ОСОБА_7 ;
- ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року про необхідність перевірки незаконних дій ОСОБА_13 доводить, що під час розгляду заяви на дії ОСОБА_13 знайдено ознаки кримінального правопорушення, однак орган досудового розслідування та суди попередніх інстанцій уникали надавати правову оцінку діям ОСОБА_13 ; 
- будь-яких рішень про притягнення ОСОБА_7 до відповідальності за невиконання законних вимог поліції не прийнято, у зв`язку із чим є незрозумілим, які саме порушення закону допустив останній і чому поліцією не була досягнута мета переслідування останнього, 
оскільки, відповідно до вказаних вище положень КПК, у суду відсутні процесуальні підстави для надання оцінки обставинам, які не стосувалися висунутого обвинувачення. 
У касаційній скарзі захисник також посилається на те, що суд першої інстанції видалив викладені в обвинувальному акті обставини, які передували події, та які, на думку сторони захисту, мають суттєве значення для об`єктивної оцінки дій поліцейських і ОСОБА_7 , встановлення мотиву його дій і правильного вирішення справи.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги в цій частині, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке. 
Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК передбачено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Як убачається з матеріалів провадження, в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 , який вручено обвинуваченому та його захиснику у встановленому КПК порядку, чітко вказано фактичні обставини кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення.
При цьому колегія суддів зауважує, що формулювання обвинувачення, яке викладено в обвинувальному акті та яке під час розгляду місцевим судом визнано доведеним, містило всі обов`язкові елементи складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК.
Однак, наводячи доводи щодо незазначення у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, обставин, які передували події, а також дій інших її учасників, сторона захисту не зазначала в касаційній скарзі:
- у чому саме полягає невідповідність правової кваліфікації дій ОСОБА_7 та за якою статтею КК його дії мали бути кваліфіковані, з огляду на те, що наведені захисником обставини, які передували події, не охоплюються диспозицією ст. 348 КК та її кваліфікуючими ознаками; 
- яким чином вказане перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій. 
Водночас пояснення захисника ОСОБА_6 у судовому засіданні суду касаційної інстанції про те, що у випадку врахування обставин, які передували події, дії ОСОБА_7 необхідно було кваліфікувати за ст. 345 КК, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки не узгоджуються з фактичним обставинами кримінального провадження, які були встановлені судами попередніх інстанцій. 
Ураховуючи наведене вище, доводи касаційної скарги в цій частині не свідчать про допущення місцевим судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Із цих же підстав колегія суддів відхиляє і доводи касаційної скарги захисника в частині того, що намагання виправдати незаконні дії працівників поліції та ВСП не дали змоги надати оцінку можливої кваліфікації дій ОСОБА_7 за іншими статтями КК.
У касаційній скарзі захисник також вказує, що суди попередніх інстанцій не проаналізували хронологічної послідовності подій, які мали місце 30 березня 2023 року, не надали правової оцінки діям всіх встановлених її учасників, чим допустили однобічність та неповноту судового розгляду.
Однак, як убачається з матеріалів провадження, сиди попередніх інстанцій допитали обвинуваченого, потерпілих та свідків щодо всіх відомих їм фактичних обставин цього кримінального правопорушення, разом з тим розглянули кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 в межах пред`явленого йому обвинувачення, оскільки з огляду на положення ст. 337 КПК були відсутні правові підстави для надання оцінки діям всіх її учасників.
Про відсутність процесуальних підстав для надання оцінки діям окремим безпосереднім учасникам події ураховуючи положення ст. 337 КПК, а також звернення уваги на подію в цілому вказував і суд апеляційної інстанції. 
Водночас, як вже зазначено, з огляду на приписи статей 433, 438 КПК однобічність та неповнота судового розгляду не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Також колегія суддів зважає на те, що згідно з ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
За таких обставин, показання, які були надані під час досудового розслідування та які суд не сприймав безпосередньо, не можуть бути предметом його оцінки.
Ураховуючи зазначене, доводи касаційної скарги стосовно свідка ОСОБА_13 , зокрема про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на показання цього свідка під час досудового розслідування, не ґрунтуються на зазначених положеннях КПК та не свідчать про порушення положень, передбачених ст. 96 КПК. 
Висновки Верховного Суду щодо кваліфікації дій засудженого
Беручу до уваги вказане вище, колегія суддів уважає, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ст. 348 КК, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення, досліджених місцевим судом доказів та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, є правильною, а його вина у вчиненні цього кримінального правопорушення - доведеною поза розумним сумнівом.
Стосовно допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону
У касаційній скарзі захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції:
- усупереч ст. 404 КПК, повторно не дослідив обставин, досліджених місцевим судом; 
- порушуючи ч. 3 цієї статті, за відсутності клопотань про повторний допит, прийняв рішення про виклик у судове засідання потерпілих. 
Однією з відмінних рис порядку розгляду кримінального провадження судом першої та судом апеляційної інстанцій є те, що останній не повинен щоразу заново досліджувати встановлені в провадженні обставини.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження та за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Зважаючи на засаду безпосередності дослідження доказів, закріплену в п. 16 ч. 1 ст. 7 та ст. 23 КПК, апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надав суд першої інстанції, крім випадку, якщо докази, надані сторонами у кримінальному провадженні, були безпосередньо досліджено під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів також звертає увагу, що доводи апеляційної скарги з посиланням на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог КПК, неповне дослідження доказів, ненадання цим судом належної оцінки наявним у матеріалах кримінального провадження доказам як кожному окремо, так і в їх сукупності, на підтвердження чи спростування винуватості особи у пред`явленому обвинуваченні, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, за своїм змістом є адресованим апеляційному суду зверненням про повторне дослідження обставин справи. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має обов`язок усунути (у разі встановлення) допущені місцевим судом недоліки та суперечності, вжити заходів для дотримання процесуальних прав усіх учасників провадження і постановити законне та обґрунтоване судове рішення. Жодна норма кримінального процесуального закону, як установлений імперативний припис, не звільняє апеляційний суд від вказаного вище обов`язку. 
На переконання колегії суддів, з урахуванням вимог і доводів апеляційної скарги, повторне дослідження апеляційним судом обставин справи, зокрема, шляхом безпосереднього дослідження доказів, які були оцінені місцевим судом, не є порушенням вимог ст. 396, частин 1, 3 ст. 404 КПК. 
Наведене в цілому узгоджується з позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747 кмо 22). 
Так, не погоджуючись із вироком місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник  ОСОБА_6 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами. 
При цьому, як убачається з матеріалів провадження, апелянти не заявляли клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК про повторне дослідження доказів.
Водночас, як убачається зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, останні наводили доводи, які стосувалися того, що місцевий суд дослідив докази з порушеннями, а саме стверджували, що потерпілі та свідки не були приведені до присяги.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, з огляду на зміст положень, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК, та зміст доводів апеляційних скарг, допитавши за власною ініціативою потерпілих ОСОБА_22 і ОСОБА_8 , обмежившись у рішенні аналізом решти доказів, безпосередньо досліджених і сприйнятих місцевим судом, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки, з огляду на зазначене вище, встановлено підстави для повторного дослідження лише показань цих потерпілих, а іншої оцінки наведеним у вироку місцевого суду доказам, ніж та, яку їм дав суд першої інстанції, апеляційний суд не давав.
При цьому будь-яких обґрунтувань того, що за вказаних обставин зазначені докази були отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, касаційна скарга не містить. 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції за власною ініціативою допитав потерпілих, чим порушив положення ч. 3 ст. 404 КПК, захисник (незважаючи на те, що клопотання про повторне дослідження доказів сторона захисту не заявляла) одночасно стверджує, що цей суд повторно не дослідив обставин, досліджених місцевим судом, що, на переконання колегії суддів, свідчить про суперечливість позиції сторони захисту в цій частині. 
Також колегія суддів ураховує, що, на відміну від свідків, потерпілі є учасниками провадження, а тому повідомляються про апеляційний розгляд відповідно до положень КПК та мають право брати участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Щодо потерпілого ОСОБА_11 . 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції не вжив заходів щодо забезпечення прибуття в судове засідання вказаного в обвинувальному акті потерпілого ОСОБА_11 , у зв`язку із чим він не був допитаний, однак цей суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 мав умисел на його вбивство.
Перевіривши доводи касаційної скарги в цій частині, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке. 
Пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 315 КПК визначено, що з метою підготовки до судового розгляду суд з`ясовує питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді, розглядає клопотання учасників судового провадження про здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту.
Як убачається зі змісту технічного звукозапису судового засідання від 20 вересня 2023 року, у підготовчому судовому засіданні суд першої інстанції, заслухавши прокурора, який повідомив про те, що із вказаним в обвинувальному акті потерпілим ОСОБА_11 наразі відсутній зв`язок, останній звільнився з НПУ та з невідомих причин не бажає спілкуватися, з`ясувавши думку учасників судового провадження, зокрема й обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які не заперечували щодо можливості проведення підготовчого судового засідання за відсутності потерпілогоОСОБА_11 , ухвалив проводити підготовче судове засідання за його відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 325 КК якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду. Суд має право накласти грошове стягнення на потерпілого у випадках та порядку, передбачених гл. 12 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 349 КПК обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
Як видно зі змісту технічних звукозаписів судових засідань:
- 16 жовтня 2023 року суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників провадження щодо порядку дослідження доказів, постановив здійснювати дослідження доказів у повному обсязі, зокрема розпочати з допиту потерпілих;
- 13 листопада 2023 року задоволено клопотання прокурора, а судове засідання відкладено для виклику потерпілого ОСОБА_11 
- 22 січня 2024 року за клопотанням прокурора змінено порядок дослідження доказів та постановлено допитати свідків;
- 24 травня 2024 року, прокурор просив долучити до матеріалів провадження відомості щодо потерпілого, а саме те, що його було звільнено з НПУ, а також про те, що наразі місце його перебування невідоме, у зв`язку із чим місцевий суд ухвалив закінчити дослідження доказів. 
Колегія суддів також звертає увагу, що, звертаючись з апеляційною скаргою на вирок місцевого суду, захисник наводив доводи про те, що потерпілий ОСОБА_11 не був допитаний місцевим судом.
Спростовуючи такі доводи апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції зазначив, що відсутність показань потерпілого ОСОБА_11 не спростовує правильності висновків місцевого суду щодо встановлених обставин вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення з огляду на обсяг наданих і досліджених цим судом доказів.
Такі висновки суду апеляційної інстанції, на переконання колегії суддів, є належним чином обґрунтованими та вмотивованими, оскільки, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненому були зроблені з огляду на сукупність всіх доказів, здобутих у справі, у тому числі з урахуванням показань іншого потерпілого та безпосередніх свідків події.
Водночас, що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції обмежився допитом двох із чотирьох потерпілих, колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції:
- вживав заходів щодо виклику в судове засідання, зокрема, потерпілого ОСОБА_11 шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання на сайті Полтавського апеляційного суду та направлення йому поштової кореспонденції за місцем проживання, яка повернулася за закінченням терміну зберігання;
- заслухавши пояснення учасників провадження (судове засідання від 11 грудня 2024 року), постановив викликати в судове засідання лише потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_8 ; 
- повторно допитавши потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (судове засідання від 08 травня 2025 року), з`ясувавши думку учасників провадження, які не заперечували щодо можливості завершення дослідження доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, постановив оскаржувану ухвалу. 
Ураховуючи наведене вище, доводи касаційної скарги захисника в цій частині не свідчать про таке істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу, яке перешкодило чи могло перешкодити судам попередніх інстанцій постановити законні й обґрунтовані судові рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій. 
Щодо цивільних позовів
У касаційній скарзі захисник стверджує, що потерпілі не надали жодного доказу на підтвердження позовних вимог, повідомили про їх відсутність, а суд першої інстанції, порушуючи вимоги ЦПК, за відсутності доказів визнав вимоги потерпілих частково доведеними.
Згідно із ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Частиною 5 цієї статті передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.
Статтею 1167 ЦК визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У ході касаційного розгляду колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, зазначені вимоги закону виконав у повному обсязі.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, установлюючи розмір відшкодування моральної шкоди (20 000 грн), посилаючись на практику ЄСПЛ (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. United Kingdom», згідно з яким деякі форми моральної шкоди, зокрема емоційні страждання, за своєю природою не завжди можуть бути доведені чимось конкретним), розцінив як суттєві моральні страждання потерпілих протиправне порушення їх звичного ритму життя, нервовий стрес внаслідок реальної погрози для життя, викликаний протиправною поведінкою ОСОБА_7 , завдання шкоди здоров`ю у випадку з ОСОБА_9 , у зв`язку із чим вважав, що з огляду на співрозмірність та справедливість їх позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду в цій частині, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги. 
Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника про те, що потерпілі не надали місцевому суду жодного доказу на підтвердження позовних вимог, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, при цьому урахував, зокрема:
- думку потерпілих, вимушені зміни в їх життєвих і виробничих стосунках внаслідок події;
- те, що у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 змушений був залишити службу в правоохоронних органах.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір стягнутої моральної шкоди визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням моральних страждань потерпілих, конкретних обставин справи, а тому вважав безпідставними вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про скасування вироку суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди.
На переконання колегії суддів, така позиція судів попередніх інстанцій є обґрунтованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 1167 ЦК, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині задоволенню не підлягають.
Висновки Верховного Суду за результатами касаційного розгляду
У ході касаційного розгляду колегією суддів суду касаційної інстанції встановлено, щосуд апеляційної інстанції, переглянувши апеляційну скаргу захисника  ОСОБА_6 , у цілому дав належну оцінку викладеним у ній доводам і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення її без задоволення. До того ж тих істотних порушень процесуального закону, які би могли бути підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, установлено не було.
Колегія суддів уважає, що ухвала суду апеляційної інстанції загалом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Підстав вважати, що суди попередніх інстанцій були упередженими у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.
З урахуванням наведених вище обставин інші доводи касаційної скарги захисника в цілому не спростовують законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень судів попередніх інстанцій.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги захисника щодо скасування вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 . 

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3