РІШЕННЯ
Іменем України
Справа № 285/4775/23
провадження у справі № 2/0285/31/26
25 травня 2026 року  м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді…………...……..Літвин О. О.,
секретаря………………….……....Клечковської М. М.,
з участю:
представника позивачки................. ОСОБА_1 ,
відповідача....................................... ОСОБА_2 ,
його представника........................... ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, за правилами позовного провадження, цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_4 
до ОСОБА_2 
про оспорювання договору дарування нерухомого майна, – 
ВСТАНОВИВ:
Позивач у серпні 2023 року звернулась до суду з позовом, в якому просила /Т.1 а.с.6/:
визнати недійсним укладений між сторонами договір дарування від 15.06.2022 (далі по тексту – Договір) земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком в АДРЕСА_1 (далі по тексту – Будинок); 
скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказані землю і будинок; 
припинити право власності відповідача на будинок 
та визнати за нею право власності на зазначені землю і будинок.
Позовна заява мотивована тим, що 15.06.2022 між нею та відповідачем, який на той час був її чоловіком, укладено Договір, за умовами якого вона безоплатно передала у власність відповідача земельну ділянку з розташованим на ній Будинком.
Вказує, що спірне майно є її особистою приватною власністю, оскільки земельна ділянка була подарована їй рідною сестрою у 2016 році, а будівництво Будинку здійснювалось за кошти її матері, яка протягом 2017-2022 років систематично надавала їй грошові кошти на його будівництво.
Зазначає, що Будинок на момент введення в експлуатацію фактично був незавершеним будівництвом та непридатним для проживання, а відповідач, працюючи у той час у органі місцевого самоврядування, нібито сприяв пришвидшеному введенню будинку в експлуатацію.
Також позивачка посилається на те, що 14.07.2021 видала відповідачу генеральну довіреність, однак не знала, які саме дії останній вчиняв на її підставі, а у липні 2023 року таку довіреність скасувала.
На думку позивачки, Договір був укладений під впливом обману, психологічного та фізичного насильства з боку відповідача. Зазначає, що відповідач повідомив їй про необхідність підписання певних документів для можливості здійснення вкладень у будинок, однак не пояснив правову природу та наслідки Договору. Позивачка стверджує, що не читала Договір та не мала наміру відчужувати належне їй майно.
Крім того, позивачка вказує, що протягом тривалого часу перебувала у психологічній залежності від відповідача, який нібито систематично вчиняв щодо неї домашнє, психологічне та фізичне насильство, у зв`язку з чим вона боялась заперечувати його діям та виконувала його вимоги.
На підтвердження зазначених обставин позивачка посилається, зокрема, на висновок психолога від 25.07.2023, відповідно до якого у неї зафіксовано переживання травматичного досвіду сімейного насильства, а також на пояснення свідків та обставини звернення за правовою й психологічною допомогою у липні 2023 року.
Також позивачка зазначає, що 09.07.2023 відповідач спричинив їй тілесні ушкодження та після цього звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.
На переконання позивачки, відповідач діяв недобросовісно, мав намір заволодіти спірним нерухомим майном, скористався її залежним психологічним станом, страхом та відсутністю вільного волевиявлення при укладенні оспорюваного Договору.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, додатково зазначив, що ОСОБА_4 взагалі не мала права укладати Договір, оскільки не була його власником, позаяк він є спільною власністю подружжя. Насильство відносно дружини відповідач почав вчиняти ще в 2019 році, однак вона нікуди не зверталась, оскільки терпіла таку його поведінку. Лише після розлучення звернулась до поліції.
Відповідач у відзиві від 14.09.2023 /а.с.49-53/ та в засіданні разом із своїм представником заперечили щодо позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. 
Зазначили, що з 14.02.2015 ОСОБА_2 перебував із ОСОБА_4 у шлюбі, від якого вони мають спільну доньку. Відповідач вказав, що у 2016-2017 роках на земельній ділянці, яка належала позивачці, за власні та позичені у батьків кошти розпочав будівництво Будинку, який у 2021 році був введений в експлуатацію та оформлений на позивачку у зв`язку з належністю їй земельної ділянки.
У липні 2021 року позивачка добровільно видала йому довіреність щодо Будинку, а 15.06.2022 з власної ініціативи уклала з ним Договір, оскільки планувала виїзд до Італії.
Зазначив, що після повернення позивачки з-за кордону між ними виникли конфлікти, а з грудня 2022 року вони фактично припинили спільне проживання. У липні 2023 року він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням суду було розірвано.
Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник вказували, що Договір укладений добровільно, жодного обману, психологічного чи фізичного насильства щодо позивачки ОСОБА_2 не вчиняв, Будинок будувався за його кошти та кошти його батьків, мати позивачки не фінансувала будівництво, нотаріус роз`яснив сторонам зміст та правові наслідки Договору, а висновок психолога від 25.07.2023 не підтверджує стан позивачки на момент укладення Договору. 
Посилаючись на ст.ст.57 СК України, 203, 204, 215 ЦК України, вважають, що Договір укладено з дотриманням вимог закону, а підстави для визнання його недійсним відсутні.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи 
та надані докази, судом встановлено таке.
Недійсність правочинів, незалежно від особливостей їхнього конкретного виду, об`єднує одна спільна риса – вони суперечать правовим нормам ЦК України завжди стає на захист порядного і добросовісного учасника правочину і сприяє здійсненню його майнових інтересів. 
Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК.
Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За матеріалами справи між сторонами 14.02.2015 було зареєстровано шлюб /а.с.9 т.1/, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_5 /а.с.10 т.1/. Рішенням суду від 21.08.2023 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 шлюб між сторонами був розірваний /а.с.194 т.1/.
15.06.2022 між сторонами укладено Договір /а.с.11-12 т.1/, за умовами якого позивачка подарувала відповідачу земельну ділянку з розташованим на ній Будинком. Договір підписаний обома сторонами в присутності нотаріуса, яким встановлена їх дієздатність, роз`яснено їм зміст та правові наслідки укладеного правочину. Дарувальник ОСОБА_4 підтвердила, що дарування здійснено за її доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства фізичного або морального, а укладення Договору відповідає її інтересам, її волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі. 
З висновку психолога громадського об`єднання «Жіночі перспективи» від 25.07.2023 слідує, що до центру в липні 2023 року звернулась ОСОБА_4 для вирішення проблем, пов`язаних із домашнім насильством зі сторони її чоловіка ОСОБА_2 , та їй було надано психологічну допомогу /а.с.13 т.1/.
З витягів з ЄРДР слідує, що у серпні та вересні 2023 року були зареєстровані повідомлення ОСОБА_4 про вчинені злочини, передбачені ст.ст.125, 126 ККУ (умисні легкі тілесні ушкодження, побої і мордування), що мали місце у квітні та липні 2023 року, відносно неї ОСОБА_2 /а.с.67,68 т.1/.
З висновку практичного психолога від 27.11.2023, яким було проведено бесіду з донькою сторін, слідує, що зі слів дівчинки тато вчиняв відносно мами фізичне та психологічне насильство /а.с.172-178 т.1/. 
Постановою суду апеляційної інстанції від 19.02.2024 залишено в силі постанову суду першої інстанції від 22.11.2023, якою закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за домашнє насильство відносно ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП /а.с.196 т.1/. 
Позов про визнання Договору недійсним позивач заявила з декількох підстав: укладення правочину внаслідок обману (ст.230 ЦК), під впливом тяжкої обставини (ст.233 ЦК) – психологічного та фізичного насильства (ст.231 ЦК). 
У справі призначалось декілька експертиз за клопотанням позивача. Зокрема, 26.02.2024 судово-психолого-психіатрична /а.с.201 т.1/, 02.12.2024 психологічна експертиза /а.с.235 т.1/, 25.03.2025 почеркознавча та психіатрична експертизи /а.с.21 т.2/. Психологічна експертиза проведена не була /а.с.40 т.2/ у зв`язку з ненаданням об`єктів на дослідження, в тому числі висновків почеркознавчої та психіатричної експертиз.
Згідно висновку почеркознавчої експертизи від 09.06.2025 /а.с.81 т.2/ вирішити питання, чи виконано підпис від імені позивачки у Договорі під впливом збиваючих факторів, неможливо через відсутність діагностичного комплексу ознак у досліджуваному підписі. 
У заяві від 30.10.2025 позивачка відмовилась від проведення психологічної та психіатричної експертиз /а.с.103 т.2/.
Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування .
Змістом п.20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст.233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
За змістом ст.233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.
Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони, визнається судом недійсним (ч.1 ст.231 ЦК).
Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06.04.2016 у справі №6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.
Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст.233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.
Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з врахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це робити через тяжкі обставини.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова ВС від 22.04.2021 у справі №904/1017/20).
Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК України).
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.
За змістом ст.ст.203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Разом з тим, вирішуючи спір, суд виходить з того, що ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.
Покликання сторони позивача на вчинене домашнє насильство її чоловіком, відповідачем, в розумінні ст.233 ЦК України не може вважатись тяжкою обставиною, так як позивачем не надано належних доказів на підтвердження цього під час укладання Договору.
Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати (або) не могла керувати ними ( тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.
Однак позивач відмовилася від проведення даної експертизи /а.с.103 т.2/.
Доказів недійсності Договору, в тому числі вчинення його під впливом обману, будь-якого тиску, при тяжких обставинах, на вкрай невигідних умовах або у випадку відсутності вільного волевиявлення позивача, остання суду не надала.
Допитані судом свідки, зокрема ОСОБА_6 (рідний дядько позивачки), ОСОБА_7 (батько відповідача) та ОСОБА_8 (друг і кум відповідача) не повідомили суду будь-яких обставин, на які сторони посилались у своїх вимогах і запереченнях.
Встановлені судом обставини не свідчать про існування тяжких обставин, внаслідок яких позивачка була вимушена укласти оспорюваний Договір на вкрай невигідних для неї умовах. Позивач усвідомлено укладала Договір, розуміла наслідки його укладення, діяла без примусу, вільно. Надані нею висновки психологів та витяги з ЄРДР не можуть бути підставою для застосування ст.ст.230, 231, 233 ЦК України. 
Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовна заява залишена без задоволення, відсутні підстави для відшкодування судових витрат. 
Керуючись статтями 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, –
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про оспорювання договору дарування нерухомого майна.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку оскарження, рішення набирає законної сили за результатом апеляційного провадження.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги на нього безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного його тексту. 
Дата виготовлення повного тексту судового рішення – 03.07.2026.

Головуюча суддя  О. О. Літвин