ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 761/32371/24
провадження № 61-14204св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка -    ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 рокуу складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог у справі
1. У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
2. На обґрунтування позову зазначав, що із 14 лютого 1997 року він та відповідачка перебувають у зареєстрованому шлюбі, який на момент звернення до суду із позовом розірвано не було.
3. Під час шлюбу позивач набув право власності на квартиру 

АДРЕСА_1 .
4. Зауважував, що вищевказані об`єкти були набуті на підставі інвестиційних договорів, за якими були сплачені його особисті кошти (отримані у позику та за договором дарування).
5. Вказував, що за решту отриманих у позику коштів ним було придбано 
у власність житловий будинок 

АДРЕСА_2 .
6. Як вказував позивач, реконструкція басейну відбувалась за кошти, отримані в позику, а потім подаровані йому, тобто за його особисті кошти.
7. Також вказував, що право власності на будинок АДРЕСА_3 з господарськими та побутовими надвірними будівлями було набуте ним на підставі договору дарування від 29 жовтня 2010 року.
8. Щодо земельних ділянок звертав увагу суду, що оскільки житлові будинки перебувають в його особистій приватній власності, то таке право особистої приватної власності на підставі положень статті 120 ЗК України розповсюджується і на земельні ділянки, на яких вони розміщені.
9. Таким чином, оскільки вищезазначене майно було придбане за його особисті кошти, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви від 11 вересня 2024 року, просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на останнє, 
а саме на:
- квартиру АДРЕСА_4 ;
- машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 12,3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_5 ;
- житловий будинок АДРЕСА_6 ;
- житловий будинок АДРЕСА_7 ;
- земельні ділянки, площею 0,222 га, кадастровий номер 3221480903:02:003:0062, площею 0,078 га, кадастровий номер 3221480903:02:003:0063, що розташовані за адресами: АДРЕСА_8 та площею 0,52 га, кадастровий номер 3221480903:02:010:0004, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_8 , житловою площею 
153,1 кв. м., загальною площею 480,2 кв. м., що належить йому на праві власності на підставі Договору дарування від 29 жовтня 2010 року.
У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
11. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник 
 ОСОБА_1  - адвокат Торгашин Олександр Михайлович, та представник ОСОБА_2 - адвокат Шеїн Ксенія Олександрівна, оскаржили його 
в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду.
12. Постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Торгашина О. М., задоволено частково.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шеїн К. О., задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
13. Скасовуючи рішення районного суду та залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що у провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме справа № 362/5567/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ того самого майна, проте із додатково порушеними перед судом вимогами про поділ корпоративних прав, а відтак дійшов висновку про те, що у провадженні іншого суду перебуває спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підставй, відповідно, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції іззалишенням позову без розгляду з підстав,передбачених пунктом 4 частини першої статті 257 ЦПК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
14. У грудні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у вказаній справі.
15. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
16. У касаційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до Київського апеляційного суду.
17. Підставою касаційного оскарження судового рішення вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме недослідження зібраних у справі доказів, необґрунтоване відхилення клопотання, а також не застосування висновків, викладених Верховним Судом у змісті постанов від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15від 11 грудня 2019 року в справі № 320/4938/17, від 09 листопада 2020 року в справі № 420/1813/19, від 03 серпня 2022 року в справі № 160/5671/21, від 06 вересня 2022 року в справі № 640/10625/21, від 29 вересня 2022 року в справі № 500/1912/22, від 10 листопада 2022 року 
в справі № 990/115/22, від 16 березня 2023 року в справі № 400/4409/21, від 23 вересня 2024 року в справі № 367/8869/23.
18. Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно залишив позов без розгляду з підстав перебування у провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області цивільної справи 
№ 362/5567/24, оскільки помилково виснував про тотожність предмета спору зі справою, у якій подано касаційну скаргу.
19. Відтак, на переконання ОСОБА_1 , у справі № 362/5567/24, яка перебуває у провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області окрім вимоги про поділ того самого майна перед судом також була порушена вимога про поділ корпоративних прав, а тому, на переконання останнього, порушення перед судом в рамках іншого провадження вищезазначених вимог спростовує висновки апеляційного суду щодо тотожності предмета спору та, як наслідок, свідчить про необґрунтоване залишення його позову без розгляду.
20. Більше того  ОСОБА_1 звертає увагу колегії суддів на помилково сформовану резолютивну частину оскаржуваної постанови апеляційного суду, 
а саме помилковий висновок щодо часткового задоволення його апеляційної скарги, оскільки, на переконання останнього, жодна вимога його апеляційної скарги не була задоволена.
Відзив на касаційну скаргу від іншого учасника справи до Верховного Суду не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
21. Апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови встановлено, що 
03 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом, у якому, з урахуванням заяви від 11 вересня 2024 року, просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на наступне майно:
- квартиру 
АДРЕСА_4 ;
- машиномісце 
АДРЕСА_9 ;
- житловий будинок АДРЕСА_10 , житловою площею 56,6 кв. м., з господарськими та надвірними будівлями та басейн відкритого типу, розміром 5х10х1.6 (м) за адресою: АДРЕСА_8 ;
- житловий будинок 
АДРЕСА_7 ;
- земельні ділянки площею 0,222 га (кадастровий номер 3221480903:02:003:0062), площею 0,078 га (кадастровий номер 3221480903:02:003:0063), що розташовані за адресами: АДРЕСА_8 та площею 0,52 га (кадастровий номер 3221480903:02:010:0004), що розташована за адресою: АДРЕСА_8 .
22. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
23. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_8 , житловою площею 
153,1 кв. м., загальною площею 480,2 кв. м., що належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 29 жовтня 2010 року.
У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовлено.
24. Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, представник 
 ОСОБА_1  - адвокат Торгашин О. М., та представник ОСОБА_2 - адвокат Шеїн К. О., оскаржили його в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду.
25. Як встановлено апеляційним судом із пояснень сторін, наданих 
у судовому засіданні, призначеному на 29 жовтня 2025 року, у провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа № 362/5567/24 за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
26. Більше того, у судовому заісідані позивачем  ОСОБА_1 та його представником - адвокатомТоргашиним О. М., відповідачкою ОСОБА_2 та її представником - адвокатом Шеїн К.О. було визнано та підтверджено, що предметом спору у цивільній справі № 362/5567/24 за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 є поділ того самого майна, що і у справі, що переглядалася 
в апеляційному порядку (№ 761/32371/24),проте із додатково порушеними перед судом вимогами про поділ корпоративних прав. 
27. Також апеляційним судом встановлено, що провадження у вищевказаній справі було відкрито ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2024 року.
Позиція Верховного Суду
28. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
29. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
30. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
31. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
32. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
33. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
34. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
35. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
36. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
37. Предметом касаційного оскарження у справі є постанова суду апеляційної інстанції про скасування судового рішення суду першої інстанції із залишенням позову без розгляду з підстав, визначених пунктом 4 частини першої 
статті 257 ЦПК України, а саме перебування упровадженні іншого суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
38. Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
39. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
40. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
41. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
42. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
43. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
44. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
45. Згідно з частиною першою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
46. Підстави для залишення позову без розгляду законодавцем, своєю чергою, визначено у змісті статті 257 ЦПК України.
47. Відтак, колегія суддів зауважує, що залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення по суті спору у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи.
48. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа щодо вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
49. Таким чином, комплексний аналіз приписів пункту 4 частини першої 
статті 257 ЦПК України дає підстави для висновку, що останні спрямовані на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (тотожних позовів), або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав (тотожних позовів) як до того самого суду, так і до іншого суду, зокрема, за правилами підсудності.
50. Залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 257 ЦПК України, можливе виключно за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються одночасно сторони, предмет і підстави позовів.
51. Відтак, для залишення позову без розгляду із вищезазначених підстав необхідною є одночасна наявність трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто наявність умов, які дають підстави для висновку про тотожність справ як за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами, так і за обставинами, що обґрунтовують необхідність звернення до суду.
52. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема, залишати позов без розгляду.
53. Під позовом слід розуміти матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, порушену перед судом у встановленому законом порядку з метою захисту прав, свобод чи інтересів.
54. Складовими позову, своєю чергою, є три елементи: предмет, підстави та зміст.
55. Предмет позову складає певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
56. Підстави позову, своєю чергою, складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року 
у справі № 761/7978/15 (провадження № 14-58цс18), від 04 грудня 2019 року 
у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
57. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
58. Отже, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за суб`єктним складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, такі позови 
є тотожними і в такому разі суд залишає позов без розгляду з дотриманням правового механізму, передбаченого положеннями статті 257 ЦПК України.
59. У свою чергу, нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.
60. Аналогічний висновок щодо застосування вимог пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України викладено Верховним Судом у змісті постанов 
від 20 лютого 2019 року у справі № 755/16267/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 759/2532/22-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 520/97/18, 
від 30 червня 2023 року у справі № 522/13894/22, від 23 вересня 2024 року 
у справі № 367/8869/23.
61. Колегія суддів виходить із того, що з метою забезпечення ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, що виникають із сімейних правовідносин й пов`язані з поділом спільно нажитого майна, спори щодо цього мають вирішуватись в межах однієї справи щодо всього майна. Разом з тим наведене не позбавляє одного із подружжя, в межах окремої справи визначати правовий статус та порушувати питання щодо поділу лише частини майна, але з дотриманням умов щодо заборони пред`явлення нових позовів, в яких об`єктом спору виступає майно, правовий статус якого вже визначено чи знаходиться на визначенні.
62. Разом з тим, часткове неспівпадіння об`єктів спору не свідчить про нетотожність позовів в частині того самого майна, яке є об`єктом спору за декількома позовами, в яких співпадають сторони, предмет та підстави.
63. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, апеляційним судом установлено, що ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2024 року у справі № 362/5567/24 відкрито провадження 
у цивільній справі № 362/5567/24 за позовом   ОСОБА_2 до    ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
64. Колегія суддів враховує, що вирішуючи спір про поділ спільно нажитого майна, суд встановлює обсяг такого майна, з`ясовуючи яке майно є особистою власністю кожного з подружжя й, відповідно, не підлягає поділу.
65. Таким чином, вимога про визнання майна особистою власністю одного із подружжя за своєю суттю є запереченням одного із подружжя, щодо наявності у майна статусу спільної сумісної власності та, як наслідок, щодо вимоги про поділ спільно нажитого майна.
66. Із наданих учасниками справи пояснень у судовому засіданні, призначеному на 29 жовтня 2025 року, апеляційним судом встановлено, що фактично об`єктом спору, тобто майном щодо статусу якого у сторін виник спір, у справі № 362/5567/24та у справі, що переглядається у касаційному порядку, 
є одне і те саме майно.
67. Водночас у справі № 362/5567/24перед судом також була порушена додаткова вимога про поділ корпоративних прав, тобто перелік об`єктів спору було збільшено за рахунок корпоративних прав.
68. Колегія суддів зауважує, що в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
69. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду щодо перебування у провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області справи щодо вирішення спору, який виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, та, як наслідок, наявність підставдля залишення позову без розгляду відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України та скасування у зв`язку з цим оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
70. Більше того, не заслуговують на увагу посилання касаційної скарги на наявність додатково порушеної перед судом у справі № 362/5567/24вимоги про поділ корпоративних прав, оскільки наявність вимоги щодо інших об`єктів спору віншій справі не спростовує наявності у справі, яка є предметом касаційного перегляду, аналогічних позовних вимогпро визнання того самого майна особистою приватною власністюодного з подружжя, тобто фактичної спрямованості позову на поділ майна подружжя шляхом визнання майна особистою приватною власністюодного з подружжя.
71. Вищевказане, своєю чергою, узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанови від 30 березня 2020 року у справі № 904/4900/18.
72. При цьому колегія суддів враховує, що подаючи касаційну скаргу позивач фактично заперечує тотожність позовів, посилаючись виключно на ту обставину, що в межах справи № 362/5567/24заявлена додаткова вимога про поділ корпоративних прав.
73. Також колегія суддів вважає неспроможними посилання заявника на помилкове формулювання апеляційним судом резолютивної частини оскаржуваної постанови, а саме помилковий висновок апеляційного суду щодо часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки останній, звертаючись до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районногосуду містаКиєва від 05 березня 
2025 року, порушив перед судом питання про зміну останнього шляхом його скасування.
74. Таким чином, оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи рішення Шевченківського районногосуду містаКиєва від 05 березня 2025 року було скасоване, а позов у справі було залишено без розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційним судом правильно сформульовано резолютивну частину оскаржуваної постанови в частині саме часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
75. Відтак, врахувавши, що у провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа № 362/5567/24 за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про поділ того самого майна подружжя, яке позивач просив визнати особистою приватною власністю, за наслідками вирішення справи, яка є предметом касаційного перегляду, і що було визнано учасниками справи у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а також врахувавши, що провадження у справі про поділ майна подружжя було відкрито ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2024 року, тобто до звернення ОСОБА_1 до суду у справі, що переглядається Верховним Судом, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення Шевченківськогорайонного судуміста Києвавід 05 березня 2025 року із залишенням позову без розгляду з підстав, визначених змістом пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України.
76. Також колегія суддів відхиляє як неспроможні доводи касаційної скарги щодо недослідження апеляційним судом зібраних у справі доказів на підтвердження права особистої приватної власності позивача на спірне майно, оскільки з урахуванням предмета касаційного оскарження, яким є постанова апеляційного суду про залишення позову без розгляду, дослідження таких доказів не має правового значення.
77. Додатково колегія суддів зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги щодо преюдиційно встановленої підсудності цивільної справи ухвалою суду в іншій справі, оскільки, ураховуючи предмет касаційного перегляду, питання визначення підсудності не є предметом оцінки Верховного Суду.
78. Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
79. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
80. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки 
у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
81. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості, 
а наведені в касаційній скарзі доводи не свідчать про помилковість або необґрунтованість висновків апеляційного суду.

Щодо клопотання про розгляд справи з викликом сторін
82. У змісті заяви, направленої до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 31 березня 2026 року, ОСОБА_1 порушив перед судом питання про здійснення розгляду касаційної скарги його участі.
83. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
84. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
85. Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
86. Колегія суддів зауважує, що заявник реалізував свої процесуальні права, які відповідають принципу змагальності на стадії касаційного перегляду справи, шляхом викладення своєї позиції у касаційній скарзі. Клопотання про розгляд справи судом касаційної інстанції з викликом сторін не містить обґрунтувань того, які ще важливі для справи пояснення може надати сторона заявника лише особисто в суді, окрім тих, які викладені письмово у касаційній скарзі.
87. З урахуванням вищевикладеного, виходячи із повноважень суду касаційної інстанції, який не може встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами, оцінивши характер спору та суть правового питання, яке підлягає вирішенню у розглядуваній справі, колегія суддів доходить до висновку, що у цій справі відсутні підстави для виклику учасників справи 
у судове засідання для надання особистих пояснень на стадії касаційного перегляду справи.
88. Верховний Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, 
у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
89. Ураховуючи викладене та зважаючи на відсутність необхідності виклику учасників справи для надання пояснень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання заявника.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
90. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
91. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
92. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні із викликом сторін відмовити.
2. Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
3. Постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
В. В. Сердюк