ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня2026 року
м. Київ

справа № 607/23983/24

провадження № 61-15446 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Західноукраїнський національний університет, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року у складі судді Черніцької І. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Західноукраїнського національного університету (далі - ЗУНУ, університет), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ в Тернопільській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 2015 року вона перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію по інвалідності І групи. До виходу на пенсію вона працювала в Тернопільському національному економічному університеті, правонаступником якого є ЗУНУ, й була звільнена 30 червня 2015 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України на підставі наказу від 16 червня 2015 року № 159-К/тр-НДІ.
Вказувала, що на момент звільнення перебувала на стаціонарному лікуванні, а період тимчасової непрацездатності завершився 01 вересня 2015 року встановленням І групи інвалідності. При цьому ЗУНУ сплачував за неї страхові внески по серпень 2015 року включно, що, на її думку, свідчить про продовження трудових відносин до цього часу.
Стверджувала, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням визнати запис про звільнення недійсним і змінити дату звільнення на 02 вересня 2015 року, тобто перший робочий день після закінчення періоду непрацездатності та встановлення інвалідності. Проте ЗУНУ відмовив, посилаючись на дотримання ним норм чинного законодавства.
09 липня 2024 року вона звернулась до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яке підтвердило порушення процедури її звільнення. Зокрема, за результатами проведеної перевірки встановлено факт відсутності її підписів про ознайомлення з наказом про звільнення від 16 червня 2015 року № 159-К/тр-НДІ та про ознайомлення із записом, внесеним до трудової книжки на підставі наказу про звільнення з роботи в особовій картці № П-2, що є порушенням вимог статті 48 КЗпП України, пункту 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58), наказу від 25 грудня 2009 року № 495/656 «Про затвердження типової форми первинного обліку № П-2 «Особова картка працівника», пункту 11 глави 10 розділу 2 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 червні 2015 року № 1000/5(далі - Правила № 1000/5). Повідомлено, що в книзі обліку руху трудових книжок є підпис про отримання трудової книжки, проте дослідити дотримання вимог статті 166 КЗпП України (своєчасності розрахунку при звільненні) та ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці у червні-вересні 2015 року є неможливим. 
За результатами вказаної перевірки ректору ЗУНУ винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 02 серпня 2024 року № ПЗ/ТР/9772/0032/П. 
Вважала, що виконання університетом цього припису підтверджує порушення процедури її звільнення, яке, в свою чергу, призвело до порушення її конституційного права на пенсійне забезпечення, оскільки з вини посадових осіб ЗУНУ вона втратила право на отримання пенсії по інвалідності наукового (науково-педагогічного) працівника, що вплинуло на розмір належних їй пенсійних виплат по інвалідності як єдиного джерела існування.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати відмову ЗУНУ у перенесенні дати звільнення з 30 червня 2015 року на наступний робочий день, після встановлення МСЕК І групи інвалідності, протиправною; 
- зобов`язати ЗУНУ перенести дату звільнення з роботи з 30 червня 2015 року на дату 02 вересня 2015 року, тобто на наступний робочий день після встановлення МСЕК І групи інвалідності; 
- внести до трудової книжки дійсну дату звільнення - 02 вересня 2015 року у порядку, встановленому пунктом 2.10 розділу 2 «Заповнення трудових книжок» Інструкції № 58; 
- подати до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування коригуючу звітність, у якій відобразити коригування дати її звільнення з 30 червня 2015 року на 02 вересня 2015 року, тривалість трудових відносин і стажу наукової роботи з кодом 3НТ024А1 «Науковий (науково-педагогічний) працівник» по 02 вересня 2015 року включно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на спір щодо відмови відповідача перенести дату звільнення позивачки з 30 червня 2015 року на 02 вересня 2015 року та зобов`язання внести відповідні зміни до трудової книжки та реєстру застрахованих осіб щодо дати звільнення поширюється визначений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом порушеного права, який позивачкою пропущено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
Суд виходив з того, що позивачка була достовірно обізнана про дату свого звільнення на момент звернення у вересні 2015 року до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії, проте з позовом у цій справі звернулась лише 06 листопада 2024 року, тобто більш ніж через 8 років після звільнення з роботи. Суд відхилив доводи позивачки про те, що строк звернення до суду слід обраховувати з 06 серпня 2024 року, коли вона дізналась про результати перевірки Державної служби з питань праці з приводу порушень законодавства про працю під час її звільнення, вказавши, що сам по собі факт звернення до Держпраці з метою проведення перевірки та отримання відповіді не є тією датою, з якою закон пов`язує обізнаність позивача про порушення свого права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року залишено без змін.

Апеляційний суд загалом погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що дата звільнення ОСОБА_1 30 червня 2015 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України у період її тимчасової непрацездатності, який закінчився встановленням їй 01 вересня 2015 року інвалідності І групи, визначена відповідачем неправомірно, з порушенням трудових прав ОСОБА_1 , оскільки трудові відносини між сторонами тривали до першого дня після закінчення періоду непрацездатності, тобто до 02 вересня 2015 року. 
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, про факт звільнення позивачці було достеменно відомо ще з вересня 2015 року, оскільки без зазначення цієї інформації вона не могла б оформити пенсію по інвалідності, яку отримує з 01 вересня 2015 року. Подання 23 вересня 2015 року заяви про призначення пенсії до органу Пенсійного фонду підтверджує, що на той момент позивачка володіла необхідними відомостями про припинення трудових відносин і дату звільнення. Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачкою строку звернення до суду є законним та обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 листопада 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, від 03 лютого 2021 року у справі № 682/2782/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19, від 27 квітня 2021 року у справі № 536/232/19, від 19 травня 2021 року у справі № 591/5815/18, від 26 травня 2021 року у справі № 457/295/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 753/5516/20, від 12 жовтня 2022 року у справі № 199/9361/19, від 29 березня 2023 року у справі № 305/2278/19, від 12 лютого 2024 року у справі № 753/8086/21, від 17 вересня 2024 року у справі № 440/4164/23, від 28 січня 2025 року у справі № 300/8132/23, від 12 березня 2025 року у справі № 466/2799/22, а також не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 607/23983/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

06 січня 2026 року матеріали цивільної справи № 607/23983/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неналежним чином встановили обставини справи, необхідні для її вирішення, не дослідили належним чином докази, а саме: індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 (довідка ОК-5); звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за вересень 2015 року; довідку про заробітну плату наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», що подається для призначення/перерахунку пенсії; історію по картковому рахунку AT «Райффайзен Банк» за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, які свідчать про те, що за період з 30 червня 2015 року по 01 вересня 2015 року відповідач нарахував та виплатив позивачці заробітну плату (допомогу по тимчасовій непрацездатності), як науковому працівнику, сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, подав до органів Пенсійного фонду України персоніфіковані відомості про заробітну плату (допомогу по тимчасовій непрацездатності), на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески. 
Вказане, на думку заявника, свідчить про фактичне продовження між сторонами трудових відносин до 01 вересня 2015 року.
Суди не врахували суперечливість даних трудової книжки (дата звільнення 30 червня 2015 року) та персоніфікованого обліку відомостей про застраховану особу (набутий страховий стаж по 01 вересня 2015 року), що безпосередньо вплинуло на розмір пенсійних виплат і порушило право позивачки на соціальне забезпечення. У разі виявлення помилок у звітності з єдиного внеску податковий агент має можливість самостійно виправити допущені помилки у звітності, поданій за минулі звітні періоди, внести зміни та відсутні відомості у порядку, визначеному нормативними актами залежно від періоду, в якому було допущено помилки. Виправлення допущених помилок та подання достовірних відомостей про трудові відносини шляхом внесення відповідних змін до реєстру застрахованих осіб в електронній формі на підставі коригуючої звітності за 2015 звітний рік є обов`язком відповідача, якій він не виконав. 
Вказувала, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача перенести дату звільнення з 30 червня 2015 року на дійсну дату 02 вересня 2015 року, внесення відсутніх даних про трудові відносини і стаж наукової роботи за цей період спрямовані на приведення у відповідність записів трудової книжки та реєстру застрахованих осіб про стаж роботи, з метою відновлення порушеного права на належне пенсійне забезпечення. Отже, основною підставою подання позову є збережені у реєстрі застрахованих осіб взаємовиключні недостовірні відомості про трудові відносини та стаж наукової роботи за період з 30 червня по 02 вересня 2015 року, які впливають на умови призначення/перерахунку та розмір пенсійних виплат, спір у цій справі не є трудовим, як помилково вважали суди попередніх інстанцій, а отже на спірні правовідносини не поширюється строки, встановлені статтею 233 КЗпП України.
Вважає, що суд апеляційної інстанції правильно встановив дійсну дату звільнення 02 вересня 2015 року, однак не дослідив належним чином долучені до справи докази, неправильно визначив предмет спору та неправомірно залишив без змін рішення суду першої інстанції щодо застосування до позовних вимог тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, як для трудового спору. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У період з 27 лютого 2009 року по 30 червня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці, довідками університету від 16 лютого 2024 року № 102 про заробітну плату позивача (а. с. 2-5-7, т. 1).

Зокрема, з 01 лютого 2015 року по 30 червня 2015 року працювала за строковим трудовим договором на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного інституту інноваційного розвитку та державотворення по темі ПФП-06-2015 «Б» на 0, 25 ставки (а. с. 212, 216 т. 1).

Наказом т. в. о. ректора університету від 16 червня 2015 року №159-К/тр-НДІ ОСОБА_1 , старшого наукового співробітника науково-дослідного інституту інноваційного розвитку та державотворення по темі ПФП-06-2015 «Б» на 0, 25 ставки, звільнено з посади 30 червня 2015 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України).

Відповідно до запису № 18 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01 серпня 1991 року, виданій на ім`я ОСОБА_1 , 30 червня 2015 року остання звільнена з роботи у зв`язку з закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України) на підставі наказу від 16 червня 2015 року №159-К/тр-НДІ.

Встановлено, що у період з 12 червня 2015 року по 14 липня 2015 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Тернопільська університетська лікарня», що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 01/03630 (а. с. 208-209, т. 1).

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0506787, 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 встановлено І групу інвалідності, підгрупа «Б», загальне захворювання, довічно (а. с. 210-211, т. 1).

ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності І групи, загальне захворювання, довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Пенсійним фондом України 04 листопада 2015 року (а. с. 38, т. 1).

Відповідно до листа ГУ ПФУ в Тернопільській області від 06 січня 2023 року, адресованого ОСОБА_1 на її звернення, встановлено, що позивачці з 01 вересня 2015 року призначено пенсію по інвалідності І групи (підгрупи Б) загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення». Страховий стаж складає 42 роки 03 місяці 15 днів, в тому числі 27 років 03 місяці 05 днів - наявний стаж, 15 років 00 місяців 10 днів - додаткових стаж. Згідно виписки з акту огляду МСЕК, інвалідність встановлено внаслідок загального захворювання. Зазначено, що раніше діючим законодавством було передбачено призначення пенсії по інвалідності для держслужбовців та наукових працівників, якщо їм встановлювалась інвалідність під час роботи на відповідних посадах, про що зазначалось у виписці з акту огляду МСЕК. На даний час призначаються лише пенсії за віком на умовах визначених Законом України «Про державну службу». Згідно припису від 03 листопада 2022 року № 1900-1102-П/169 внесено відповідні корегуючі відомості в реєстрах застрахованих осіб Держаного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зміни, які відбулись в обліковій картці, на розрахунок пенсії та її розмір не впливають (а. с. 9-11, т. 1).

Відповідно до листа ГУ ПФУ в Тернопільській області від 03 липня 2024 року, адресованого ОСОБА_1 , встановлено, що страхувальником ЗУНУ 18 жовтня 2015 року подано звіт за вересень 2015 року, в якому відображено виплату ОСОБА_1 лікарняних за червень-серпень 2015 року. Органами ПФУ було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з дати її призначення 01 вересня 2015 року і до страхового стажу враховано липень, серпень 2015 року у зв`язку із внесенням відповідних змін до реєстру застрахованих осіб (а. с. 12-15, т. 1).

05 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ректора ЗУНУ з проханням визнати раніше внесений у трудову книжку запис про звільнення недійсним, перенести дату звільнення на наступний робочий день після встановлення МСЕК І групи інвалідності, змінити підставу для звільнення. Вказувала, що звільнення з роботи 30 червня 2015 року, тобто раніше, ніж було встановлено МСЕК першу групу інвалідності (01 вересня 2015 року), позбавило її права на отримання пенсії по інвалідності наукового працівника відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», грошової допомоги при виході на пенсію з посади наукового працівника, зарахування кількості днів за липень та серпень 2015 року до загальної тривалості наукового та державного стажу (а. с. 16-18, т. 1).

У відповідь на її звернення ЗУНУ листом від 30 квітня 2024 року № 126-22/1123 повідомило, що університетом дотримано норми трудового законодавства щодо порядку її звільнення, а тому клопотання вважає безпідставним та таким, що не відповідає вимогам законодавства. Також у листі зазначено, що на момент звільнення позивачки вимоги про видачу копії наказу та проведення розрахунку не надходило. Запис у трудовій книжці про звільнення відповідає тексту наказу та внесено у день звільнення. Суми, що належали при звільнені, виплачені у день звільнення. Крім того, 30 червня 2015 року № 126-09/1781 їй було надіслане поштове повідомлення про необхідність прибути у відділ кадрів для отримання трудової книжки. У книзі обліку руху трудових книжок наявний підпис позивачки про отримання трудової книжки без зазначення дати її отримання (а. с. 19-20, т. 1). 

09 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо проведення перевірки додержання вимог законодавства про працю при її звільненні (а. с. 21-23, т. 1). 

У листі Південно-Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 06 серпня 2024 року, адресованого ОСОБА_1 , повідомлено, що позаплановою перевіркою виявлено факт звільнення позивачки із займаної посади з 30 червня 2015 року у зв`язку із закінчення строку трудового договору. Підпис про ознайомлення з даним наказом про звільнення позивача відсутній. Також відсутній підпис в особовій картці № П-2 про ознайомлення із записом, що занесений до трудової книжки на підставі наказу про звільнення. 30 червня 2015 року позивачу направлено повідомлення про необхідність з`явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки. В книзі обліку трудових книжок є підпис про отримання позивачем трудової книжки. Відповідно до довідки та Акту на знищення бухгалтерських документів за 2012-2018 рік включно, табелі обліку використання робочого часу та відомості щодо виплати коштів працівникам за 2015 рік підлягали списанню (знищенню), а тому дослідити дотримання вимог статті 116 КЗпП України та ведення достовірного обліку виконуваної роботи, обліку витрат на оплату праці у червні-вересні 2015 року не є можливим (а. с. 24-27, т. 1).

Як слідує з припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 02 серпня 2024 року № ПЗ/ТР/9772/0032/П, головним державним інспектором Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Кузик О. Б. проведено захід державного контролю у ЗУНУ, у зв`язку з чим зобов`язано ректора ЗУНУ Десятнюк О. М. забезпечити додержання норм законодавства про працю. За результатами проведеної перевірки Управлінням з питань праці підтверджено факт відсутності підписів позивачки про ознайомлення з наказом про звільнення від 16 червня 2015 року № 159-К/тр-НДІ та про ознайомлення із записом, що занесений до трудової книжки на підставі наказу про звільнення з роботи, в особовій картці № П-2, що є порушенням вимог статті 48 КЗпП України, пункту 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58, наказу від 25 грудня 2009 року № 495/656 «Про затвердження типової форми первинного обліку № П-2 «Особова картка працівника», пункту 11 глави 10 розділу 2 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5 (а. с. 28-29, т. 1).

Вказані порушення усунуті відповідачем 29 серпня 2024 року.

Згідно з довідкою ЗУНУ від 16 лютого 2024 року № 102, ОСОБА_1 працювала в даному закладі вищої освіти за основним місцем роботи: з 27 лютого 2009 року (наказ від 27 лютого 2009 року № 64-К) по 31 серпня 2012 року (наказ від 31 серпня 2012 року № 365-K) - на посаді доцента кафедри економіки, обліку та економічного аналізу у сфері соціальної інфраструктури; з 01 вересня 2012 року (наказ від 31 серпня 2012 року № 365-К) по 31 грудня 2014 року (наказ від 29 грудня 2014 року № 364-К/тр-НДЧ) - на посаді доцента кафедри обліку у бюджетній та соціальній сфері, перейменованої 14 квітня 2014 року на кафедру обліку в державному секторі економіки та сфері послуг (у т. ч. на 0, 75 ставки - з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2014 року; на 0, 5 ставки - з 01 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року); з 01 січня 2015 року (наказ від 29 грудня 2014 року № 364-К/тр-НДЧ) по 30 червня 2015 року (наказ від 16 червня 2015 року № 159-К/тр-НДЧ) - на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного інституту інноваційного розвитку та державотворення на 0, 25 ставки. Станом на 30 червня 2015 року науково-педагогічний стаж роботи ОСОБА_1 становив 13 років 8 місяців 5 днів; стаж наукової роботи - 5 місяців 29 днів (а. с. 96, т. 1).

Відповідно до історії по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2015 року, мало місце зарахування транзакцій з 31 березня 2015 року по 26 червня 2015 року, а саме заробітної плати (а. с. 31, т. 1).

Відповідно до історії по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року мало місце зарахування транзакцій, а саме заробітної плати 15 липня 2015 року, 29 липня 2015 року, 15 вересня 2015 року та 24 вересня 2015 року (а. с. 31 зворот, т. 1).

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 за 2015 рік з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, університетом було сплачено страхові внески включно по серпень 2015 року. Кількість трудових днів за липень, серпень 2015 року - 0 (а. с. 32-37, т. 1).

У книзі № 2 обліку руху трудових книжок і вкладишів до них з 01 вересня 2003 року наявний підпис ОСОБА_1 про отримання трудової книжки (а. с. 213-215, т. 1).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої-другої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки у зв`язку з вагітністю, пологами і доглядом за дитиною; повернення особи, яка проходила військову службу, була обрана народним депутатом чи на іншу виборну посаду) або виконанням певного обсягу робіт.

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин/
Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий самий, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі 357/5084/21 (провадження №61-12494св23), від 09 серпня 2024 року у справі № 607/17219/23 (провадження № 61-7512св23).

У справі, яка переглядається у касаційному порядку, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 була призначена на посаду старшого наукового співробітника науково-дослідного інституту інноваційного розвитку та державотворення по темі ПФП-06-2015 «Б» Тернопільського національного економічного університету, правонаступником якого є Західноукраїнський національний університет, за строковим трудовим договором.

Вказані обставини підтверджуються, зокрема, заявою ОСОБА_1 від 28 січня 2015 року, у якій вона просила перевести її на посаду старшого наукового співробітника на 0, 25 ставки з 01 лютого по 30 червня 2015 року (а. с. 212, т. 1), та свідчать про обізнаність та згоду позивача на укладення з відповідачем саме строкового трудового договору.

Наказом т. в. о. ректора університету від 16 червня 2015 року №159-К/тр-НДІ ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 30 червня 2015 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України).

Нормами статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 366/3222/21 (провадження № 14-169цс23) викладено правовий висновок про те, що самий лише факт звільнення позивача у день його перебування на лікарняному не є достатньою підставою для визнання незаконними спірних наказів відповідачів. Порушення прав позивача у такому випадку може бути усунуто судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 станом на дату звільнення 30 червня 2015 року перебувала на лікарняному, тобто звільнення позивачки з роботи за пунктом 2 статті 36 КЗпП України відбулось у період її тимчасової непрацездатності. 

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що дата звільнення ОСОБА_1 30 червня 2015 року у період її тимчасової непрацездатності, який закінчився встановленням позивачці 01 вересня 2015 року інвалідності І групи, визначена відповідачем неправомірно, з порушенням трудових прав позивачки, оскільки трудові відносини між сторонами тривали до першого дня після закінчення періоду непрацездатності, тобто до 02 вересня 2015 року.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною відмову ЗУНУ у перенесенні дати звільнення, зобов`язання відповідача перенести дату звільнення з роботи з 30 червня 2015 року на 02 вересня 2015 року, тобто на наступний робочий день після встановлення їй МСЕК І групи інвалідності, та внесення до трудової книжки дійсної дати звільнення - 02 вересня 2015 року, суди виходили з того, що позов у цій справі подано з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку і поважні причини для поновлення цього строку відсутні.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19, від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18 звертав увагу, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) зазначено, що у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних підстав для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

У постановах Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1596цс16, зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2023 року в справі № 593/1156/21, провадження № 61-11963св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам і їх доводам, встановивши фактичні обставини справи, дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивачки є незаконним. Разом з тим, позивачкою не доведено наявності обставин, які б об`єктивно перешкоджали їй, як звільненому працівнику, в реалізації права на вирішення трудового спору у визначений статтею 233 КЗпП України строк для звернення до суду з відповідним позовом. Тому суди правильно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду з цим позовом.

Суди встановили і матеріалами справи підтверджено, що про факт звільнення позивачці було достеменно відомо ще з вересня 2015 року, коли вона звернулась із заявою про призначення пенсії до органу Пенсійного фонду і на той момент володіла необхідними відомостями про припинення трудових відносин і дату звільнення. Проте позов у цій справі подала лише 06 листопада 2024 року, тобто більш ніж через 8 років після звільнення з роботи.

Отримання висновків контролюючого органу не змінює моменту, з якого позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, оскільки вони лише підтверджують уже відомі їй обставини, а не створюють нових юридичних фактів, про що правильно вказали суди попередніх інстанцій.

Моментом початку перебігу строку звернення до суду є не дата отримання додаткових документів або офіційних роз`яснень, а день, коли особа знала або повинна була знати про факт порушення свого права. У цій справі таким моментом безперечно є дата звільнення та подання документів для призначення пенсії, коли позивачці стали відомі усі обставини, які, на її думку, порушують її права.

Доводи касаційної скарги про те, що спір, який виник між сторонами, не є трудовим, а тому положення статті 233 КЗпП України не підлягає до застосування, є необґрунтованими.

Суди правильно виходили з того, що спір про зміну дати звільнення з роботи є трудовим спором, оскільки позивачка вважає, що трудові відносини між нею та відповідачем тривали по 01 вересня 2015 року включно, в той час як у наказі про звільнення позивачки та в трудовій книжці міститься запис про припинення трудових відносин з 30 червня 20215 року.

Укладення та припинення трудового договору регулюється нормами трудового законодавства, а тому спір щодо дати припинення трудового договору (дати звільнення з роботи) є трудовим спором.

Інші позовні вимоги про зобов`язання подати до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування коригуючу звітність, у якій відобразити коригування дати звільнення ОСОБА_1 з 30 червня 2015 року на 02 вересня 2015 року тривалість трудових відносин і стажу наукової роботи з кодом ЗНТ024А1 «Науковий (науково-педагогічний) працівник» по 02 вересня 2015 року, є похідними від основної вимоги - зміни дати звільнення, а тому задоволенню не підлягають у зв`язку з відомою у задоволенні вимоги щодо зміни дати звільнення з роботи, про що правильно вказали суди попередніх інстанцій.

Інші доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали обґрунтовану правову оцінку.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович