19.05.26
22-ц/812/1054/26
Справа №487/6946/25
Провадження № 22-ц/812/1053/26
Провадження № 22-ц/812/1054/26
Доповідач в апеляційній інстанції: Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
19 травня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.
за відсутності учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подані їх представником ОСОБА_3 ,
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Саламатіним О.В., дата складання повного рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за невиконання грошового зобов`язання
В С Т А Н О В И В:
17 вересня 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за невиконання грошового зобов`язання
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 жовтня 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідач ОСОБА_2 уклали кредитний договір №640/625-К625.
Відповідно до умов кредитного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 93 768 швейцарських франків.
На забезпечення умов виконання кредитного договору №640/625-К625 від 19.10.2007 року з ОСОБА_1 було укладено договір поруки №640/625-П625 від 19.10.2007 року 
Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві ОСОБА_2 кредит, однак останній взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого виникла заборгованість перед кредитором.
Відповідно до рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2012 року по справі №2-467/2011 було стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №640/625-К625 від 19.10.2007 року у розмірі 935583,02 грн.
На підставі виконавчого листа №2/1413/62, виданого 11 грудня 2012 року Казанківським районним судом Миколаївської області було відкрито виконавче провадження №36251966.
Таким чином, в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідачів виникла заборгованість розрахована на підставі частини 2 статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становила 617590,94 грн, та складалась з: 127981,54 грн - сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість; 489609,40 грн - сума заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість.
15 жовтня 2019 року «Укрсоцбанк» було прийнято рішення №5/2019 щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.
12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Посилаючись на викладене, та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач остаточно просив стягнути з відповідачів заборгованість, розраховану на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, та пунктів кредитного договору, за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №640/625-К625 від 19.10.2007 року у сумі 617590,94 грн.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2026 року позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість на підставі частини 2 статті 625 ЦК України станом на 23.02.2022 року за кредитним договором №640/625-К625 від 19.10.2007 року в сумі 501759 грн, з яких: 375316,82 грн - заборгованість за інфляційними витратами, 126442,18 грн - заборгованість 3% річних.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» суму сплаченого судового збору по 3008,91 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами не виконано зобов`язання, передбачені кредитним договором №640/625-К625 від 19.10.2007 року та не погашено заборгованість по вказаному договору, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 19.10.2012 року у справі №2-467/2011 не виконано.
У зв`язку з чим, у позивача, як у правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості.
Враховуючи, що право первісного кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором захищено в судовому порядку, то зобов`язання не є натуральним, тому суд вважав вимоги про стягнення сум за статтею 625 ЦК України обґрунтованими.
Також суд першої інстанції прийшов до висновку про застосування строків позовної давності, зважаючи на те, що початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом України №540-ІХ. А відтак, період стягнення позивачем заборгованості потрібно починати з 02 квітня 2017 року.
Крім того, суд погодившись з доводами представника відповідачів, вважав за необхідне зазначити, що заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-Банк» (наразі АТ «Сенс Банк») в розмірі 935583,02 грн (яка стягується у виконавчому провадженні №36251966) була частково погашена: - 30.09.2020 року в сумі 69070,35 грн. (кошти від продажу предмету іпотеки – адмінбудинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ); - 03.01.2021 року в сумі 241164,85 грн. (109060,00 грн кошти від продажу предмету іпотеки – складів у АДРЕСА_2 , та 132104,85 грн від продажу предмету іпотеки – будівлі магазину в АДРЕСА_2 ). Часткове погашення заборгованості у сумах 69070,35 грн і 241164,85 грн визнається банком-позивачем у розрахунку до позовної заяви.
Проте суд першої інстанції не погодився з розрахунком сторін щодо стягнення вказаної заборгованості.
В апеляційних скаргах ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_3 , частково не погоджуючись з рішенням суду, посилаючись на невірну оцінку розрахунку позовних вимог, зазначення судом обставин, які не мають відношення до справи, неправильний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних просили змінити оскаржуване рішення, викласти резолютивну частину рішення в новій редакції: «Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України станом на 23.02.2022 року за кредитним договором № 640/625-К625 від 19.10.2007 року в сумі 489 779,45 грн, з яких: 363 394,85 грн. – заборгованість за інфляційними витратами, 126 384,60 грн. – заборгованість 3% річних. 
В іншій частині позову відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 469,34 грн.
Повернути АТ «Сенс Банк» з Державного бюджету України суму сплаченого судового збору у розмірі 2 938,68 грн. 
Виключити з мотивувальної частини рішення слова: «Відповідно до наданого розрахунку вимог банку, відповідачами зобов`язання по Кредитному договору № 640/625-К625 від 19.10.2007 року не виконувалися, погашення суми заборгованості не здійснювалося» та абзац: «Таким чином, з ухваленням судом рішення у 2015 році, на виконання якого судом було видано виконавчий лист №490/10325/15-ц від 21.01.2016 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу». Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення в розмірі 107,82 грн. 
Вказують, що рішенні суду першої інстанції серед установлених судом обставин зазначено: «Відповідно до наданого розрахунку вимог банку, відповідачами зобов`язання по Кредитному договору № 640/625-К625 від 19.10.2007 року не виконувалися, погашення суми заборгованості не здійснювалося, в зв`язку з чим, заборгованість відповідачів за ст. 625 ЦК України, за період 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, становить 617 590,94 грн, яка складається з: 3% річних – 127 981,54 грн, інфляційні втрати – 489 609,40 грн.». 
Вважають, що фактично, в розрахунку позовних вимог АТ «Сенс Банк», доданого до позовної заяви, відображено, що заборгованість відповідачів за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 19.10.2007 року № 640/625-К625, яка була стягнута за рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 19.10.2012 року у справі № 2-467/2011 в гривнях в розмірі 935 583,02 грн., частково погашалась: 30.09.2020 року – на 69 070,35 грн. (тобто на суму, перераховану виконавцем АТ «Альфа-Банк» згідно платіжного доручення № 2975 від 30.09.2020 року), та 04.01.2021 року – на 241 164,85 грн. (тобто на суму, перераховану виконавцем АТ «Альфа-Банк» згідно платіжних доручень № 3221, № 3222 від 03.01.2021 року). 
Відтак, на дату подання АТ «Сенс Банк» позову в даній справі (17.09.2025 року) заборгованість ОСОБА_2 , ОСОБА_1 була визначена позивачем саме з урахуванням часткового погашення, і складала 625 347,82 грн ( 935 583,02 – 69 070,35 – 241 164,85 ).
Тому оцінка суду першої інстанції розрахунку вимог АТ «Сенс Банк» (що погашення заборгованості не здійснювалося) є неправильною, не відповідає фактичним обставинам справи, тому підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції. 
Вважають, що зазначена помилка суду може мати значення, зокрема, при вирішення питання щодо фактичного залишку заборгованості за кредитним договором від 19.10.2007 року № 640/625-К625 (наразі виконавчий лист Казанківського районного суду Миколаївської області від 11.12.2012 року № 2- 467/2011 знаходиться на виконані приватного виконавця Баришнікова А.Д., який 26.02.2026 року відкрито виконавче провадження № 80354806 стосовно боржника ОСОБА_1 .
Крім того, судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначено: «Таким чином, з ухваленням судом рішення у 2015 році, на виконання якого судом було видано виконавчий лист №490/10325/15-ц від 21.01.2016 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу». Зазначають, що вказаний абзац містить обставини, які не відносяться до даної справи, також підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення. 
Крім того суд неправильно розрахував інфляційні втрати відхиливши розрахунки інфляційних втрат, подані як позивачем, так і відповідачем, зробивши власний розрахунок інфляційних втрат. При цьому, визначаючи інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2020 по 04 січня 2021 року в розмірі 39 650,38грн., суд помилково застосував індекс інфляції за січень 2021 року101,3%, який не підлягав застосуванню, оскільки часткове погашення боргу 03.01.2021 року в сумі 241 164,85 грн. відбулось до 15 січня 2021 року, тому інфляційні втрати мають визначатись без урахування індексу інфляції січня 2021 року (101,3%).
Звертають увагу, що суд першої інстанції взагалі двічі застосував індекс інфляції січня 2021 року 101,3%: при визначенні інфляційних втрат як на суму боргу 866 512,67 грн. (за період з 01.10.2020 по 03.01.2021 року), так і на суму боргу 625 347,82 грн. за період з 04.01.2021 року по 23.02.2022 року, що призвело до безпідставного збільшення суми стягнутих з відповідачів інфляційних витрат на 11 921,97 грн. 
Правильний розрахунок інфляційних втрат на суму заборгованості 866 512,67 грн. за період з жовтня по грудень 2020 року має бути таким: 866 512,67 х (101,0 : 100) x (101,3 : 100) x (100,9 : 100) = 1,03233817. Інфляційне збільшення = 866 512,67 x 1,03233817 – 866 512,67 = 27 728,41 грн. Таким чином, оскаржуване рішення суду 1 інстанції підлягає зміні зі зменшенням стягнутих з відповідачів інфляційних втрат на 11 921,97 грн. (до 363 394,85 грн.).
Суд, визначаючи 3 % річних на суму заборгованості 935 583,02 грн. за період з 02 квітня 2017 року по 30 вересня 2020 року в розмірі 98 274,67 грн., не врахував, що в 2020 році кількість днів – 366, тому розрахунок 3 % річних за 2020 рік (з 1 січня по 30 вересня) слід здійснити окремо, інакше розмір 3 % річних безпідставно збільшиться.
Також суд визначив суму витрат зі сплати судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачів невірно, без врахування частина 1 статті 142 ЦПК
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» не скористались.
Про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Справу розглянуто за відсутності учасників справи, що не суперечить приписам часини 2 статі 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді – доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 19.10.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №640/625-К625.
На забезпечення умов виконання кредитного договору №640/625-К625 від 19.10.2007 року з ОСОБА_1 укладено договір поруки №640/625-К625 від 19.10.2007 року.
Відповідно до рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 19.10.2012 року по справі №2-467/2011 на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №640/625-К625 від 19.10.2007 року у розмірі 935583,02 грн.
На підставі виконавчого листа №2/1413/62, виданого 11.12.2012 року Казанківським районним судом Миколаївської області, відкрито виконавче провадження №36251966, яке перебуває на виконанні з 2013 року ( т.1 а.с.158,159-160,161-162,163-164,165-166).
Заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської область від 11 червня 2018 року( справа 478/305/18) в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором звернута стягнуто на нерухоме майно нежитлові будівлі, які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ( т.1 а.с169- 185).
15 жовтня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення №5/2019 щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.
Відповідно до актів про реалізацію предмету іпотеки від 30 грудня 2020 року з примусового виконання виконавчого листа 478/305/18 було продано нежилаву будівлю АДРЕСА_2 за 156236 грн у ВП №62494147 ( боржник ОСОБА_1 ), нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_2 за 126280 грн, від 01 жовтня 2020 року нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 за 94910 грн у ВП №62492356 ( боржник ОСОБА_2 )( т.1 а.с.176-178,179-181,182-184).
Постановами приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. від 13 січня 2021 року було закінчено ВП №62494147 та ВП №62492356( т.1 а.м.185-187,188-190).
Відповідно до довідки приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Химича О.М. №10815 від 09 березня 2025 року відповідно до матеріалів ВП №62492356 за результатами електронних торгів стягувачеві АТ «Альфа Банк» було перераховано за платіжним дорученням №3222 від 03.01.2021 року - 109060.00 грн; №2975 від 30.09.2020 року - 69070.35 грн., у ВП №62494147 за платіжним дорученням №3221 від 03.01.2021 року - 132104.85 грн( т.1 а.с.191, 192,193,194).
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року замінено стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» на правонаступника АТ «Альфа Банк» у виконавчому провадженні №36251966 ( т.1 а.с.167-168).
12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Передача кредитором своїх прав іншій особі за рішеннями загальних зборів та єдиного акціонера є матеріальним правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду, а відтак, суд приходить до висновку, що до АТ «Сенс Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», перейшли права кредитора у зобов`язанні щодо права вимоги за кредитним договором №640/625-К625 від 19.10.2007 року.
Відповідно до наданого розрахунку вимог банку, відповідачами зобов`язання по Кредитному договору №640/625-К625 від 19.10.2007 року не виконувалися, погашення суми заборгованості не здійснювалося, в зв`язку з чим, заборгованість відповідачів за ст. 625 ЦК України, за період 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, становить 617590,94 грн, яка складається з: 3% річних – 127981,54 грн, інфляційні втрати – 489609,40 грн.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі мають перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору від 19 жовтня 2007 року, що підтверджується рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2-467 /11 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 на користь кредитора заборгованість за кредитним договором у розмірі 935583.02 грн.
Отже, судовим рішенням від 19 жовтня 2012 року у справі № 2-467 /11 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком у розмірі 935583.02 грн та його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору.
Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення до 2020 року матеріали справи не містять.
Лише за рахунок реалізації належного відповідачам нерухомого майно при примусовому виконанні заочного рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2018 року ( справа 478/305/18) було погашено борг на загальну суму 310 235.20 грн. За такого розмір заборгованості станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом є 625 347.82 грн(935583.02-69070.35-241164.85).
Оскільки внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2-467 з врахуванням отриманих стягувачам від реалізації нерухомого майна боржників на виконання заочного рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2018 року ( справа 478/305/18).
Відповідно до наданого розрахунку вимог банку, відповідачами зобов`язання по кредитному договору №640/625-К625 від 19.10.2007 року не виконувалися, погашення суми заборгованості не здійснювалося, в зв`язку з чим, заборгованість відповідачів за ст. 625 ЦК України, за період 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, становить 617590,94 грн, яка складається з: 3% річних – 127981,54 грн, інфляційні втрати – 489609,40 грн.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції погодившись з доводами представника відповідачів щодо застосування позовної давності до періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних, з врахуванням правових висновків Верховного Суду обґрунтовано визначив початок продовження строку для звернення до суду з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом України №540-ІХ. А відтак, період стягнення позивачем заборгованості починається з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.
При цьому суд першої інстанції не погодився ні з наданими розрахунком заборгованості позивача, ні з розрахунком заборгованості представника відповідачів та здійснив свій власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за вказаний період.
Звертаючись з апеляційними скаргами відповідачі посилалися на те, що судом першої інстанції у порядку частини 2 статті 625 ЦК України невірно проведено розрахунок інфляційних втрат з жовтня по грудень 2020 року та невірно розраховано 3% річних.
Перевіряючи вказані доводи апелянтів, колегія суддів зазначає таке.
Так, Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною 1 статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною 5 статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону).
Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ № 1078).
Така правова позиція узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 і від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, і в цьому випадку Верховний Суд не вбачає необхідності від неї відступати.
Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Водночас у пункті 38.2 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 об`єднана палата визначила методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23 травня 2023 року (справа № 910/5932/22).
При розрахунку інфляційних втрат суд врахував правову позицію, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, у пункті 38.2 якої Об`єднана палата визначила методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зважаючи на викладене, оскільки час прострочення у січні 2021 року (4 дні) менше половини місяця, то за такий неповний місяць інфляційна складова боргу судом не враховується, суд першої інстанції мав застосувати цей висновок Верховного суду, проте цього не зробив.
У справі, що переглядається суд першої інстанції визначаючи інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2020 по 04 січня 2021 року в розмірі 39 650,38грн., помилково застосував індекс інфляції за січень 2021 року 101,3%, який не підлягав застосуванню, оскільки часткове погашення боргу 03.01.2021 року в сумі 241 164,85 грн. відбулось до 15 січня 2021 року, тому інфляційні втрати мають визначатись без урахування індексу інфляції січня 2021 року (101,3%).
А відтак правильний розрахунок інфляційних втрат на суму заборгованості 866 512,67 грн. за період з жовтня по грудень 2020 року становить 27 728,41 грн ( 866 512,67 х (101,0 : 100) x (101,3 : 100) x (100,9 : 100) = 1,03233817. Інфляційне збільшення = 866 512,67 x 1,03233817 – 866 512,67 ). 
За такого, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням стягнутих з відповідачів інфляційних втрат на 11 921,97 грн. (до 363 394,85 грн.): 39 650,38 грн. (помилково визначені судом інфляційні втрати) – 27 728,41 грн. (правильна сума інфляційних втрат) = 11 921,97 грн. 375 316,82 (помилково стягнуто судом) – 11 921,97 = 363 394,85 грн. 
Також суд першої інстанції неправильно розрахував 3% річних. 
Визначаючи 3 % річних на суму заборгованості 935 583,02 грн. за період з 02 квітня 2017 року по 30 вересня 2020 року в розмірі 98 274,67 грн., не врахував, що в 2020 році кількість днів – 366, тому розрахунок 3 % річних за 2020 рік (з 1 січня по 30 вересня) слід здійснити окремо, інакше розмір 3 % річних безпідставно збільшиться. 
За такого 3 % річних на суму заборгованості 935 583,02 грн. за період з 02 квітня 2017 року по 30 вересня 2020 року становить 98 217,09 грн.( 935 583,02 х 3/100: 365 х 1004 (дні з 02.04.2017 по 31.12.2019) = 77 204,82 935 583,02 х 3/100: 366 х 274 (дні з 01.01.2020 по 30.09.2020) = 21 012,27 77 204,82 + 21 012,27 ) .
Зважаючи на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині слід змінити зменшивши стягнуті з відповідачів 3% річних на 57,58 грн. (до 126 384,60 грн.): 98 274,67 грн. (помилково визначена сума 3% річних) – 98 217,09 грн. (правильна сума 3% річних) = 57,58 грн. (різниця, на яку підлягає зменшенню сума 3% річних). 126 442,18 (помилково стягнуто судом) – 57,58 = 126 384,60 грн.
На підставі повного і всебічного з`ясування обставин, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів прийшов до висновку, що загальна сума заборгованості, розрахованої на підставі статті 625 ЦК України складає 489 779,45 грн, з яких: 363 394,85 грн - заборгованість за інфляційними витратами, 126 384,60 грн- заборгованість 3% річних. 
За такого доводи апелянтів в цій частині є такими, що заслуговують на увагу та впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Звертаючись з апеляційними скаргами відповідачі просили виключити з мотивувальної частини рішення слова: «Відповідно до наданого розрахунку вимог банку, відповідачами зобов`язання по Кредитному договору № 640/625-К625 від 19.10.2007 року не виконувалися, погашення суми заборгованості не здійснювалося» та абзац: «Таким чином, з ухваленням судом рішення у 2015 році, на виконання якого судом було видано виконавчий лист №490/10325/15-ц від 21.01.2016 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу». 
Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, стягнута за рішенням суду від 19 жовтня 2011 року заборгованість у розмір 935583.02 грн добровільно відповідачами не виконувалося. Лише після реалізації нерухомого майна при примусовому виконанні рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2020 році, відповідачами частково було виконано рішення суду від 19 жовтня 2011 року, саме за рахунок коштів від реалізації предмету іпотеки. Тому доводи апеляційної скарги про виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції про те, що відповідно до наданого розрахунку вимог банку, відповідачами зобов`язання по Кредитному договору № 640/625-К625 від 19.10.2007 року не виконувалися, погашення суми заборгованості не здійснювалося, не підлягає задоволенню та є не обґрунтованими.
У мотивувальній частині викладено абзац «Таким чином, з ухваленням судом рішення у 2015 році, на виконання якого судом було видано виконавчий лист №490/10325/15-ц від 21.01.2016 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу». 
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущена технічна описка суду - помилково зазначено 2015 рік та посилання на виконавчий лист №490/10325/15-ц від 21.01.2016 року, проте така технічна описка не є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду та виключення вказаного абзацу з огляду на те, що основний висновок суду відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц, у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. 
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не доводять наявність правових підстав для виключення зазначених апелянтами абзаців та зміни рішення суду першої інстанції з цих підстав. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів підлягають відшкодуванню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору.
Відповідно до резолютивної частині оскаржуваного рішення, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» суму сплаченого судового збору по 3008,91 грн з кожного.
Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в сумі 7 411,10 грн., що визначається як 617 590,94 грн (ціна позову) х 1,5% (ставка збору) х 0,8 (понижуючий коефіцієнт згідно частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). 
Відповідно до матеріалів справи до початку розгляду справи по суті (до першого судового засідання) відповідачі у відзиві зазначили про визнання позову. 
Як зазначалось, відповідачами у відзивах визнані вимоги за позовом банку в сумі 523 291,82 грн., в тому числі 126 346,87 грн - 3 % річних та 396 944,95 грн. інфляційних втрат, при цьому судом задоволені вимоги в сумі 501 759,00 грн., з яких: 375 316,82 грн. втрати інфляції та 126 442,18 грн. 3% річних, а витрати зі сплати судового збору були стягнуті з відповідачів розмірі 6 017,82 грн. (3 008,91 грн. х 2). 
З огляду на це, сума витрат банку зі сплати судового збору, що припадає на суму стягнутих коштів 501 759 грн (як частини визнаних відповідачами позовних вимог) складає 6 021,11 грн. (501 759 х 1,5% х 0,8). За такого позивачеві слід було повернути з державного бюджету 3 010,55 грн. (50 % від 6 021,11 грн.), а решту 3 010,55 грн. стягнути з відповідачів у рівних частках (по 1 505,28 грн. з кожного). 
Однак суд, порушуючи частини 1 статті 142 ЦПК України, безпідставно стягнув з відповідачів по 3 008,91 грн з кожного. 
Враховуючи, що відповідачі просили зменшити суму стягнення заборгованості зі зміною рішення суду до 489 779,45 грн.: 501 759,00 грн. стягнута сума – (11 921,97 грн. зменшення інфляційних + 57,58 грн. зменшення 3% річних) = 487 779,45 грн., то судовий збір підлягає перерозподілу: 489 779,45 х 1,5% * 0,8 = 5877,35; 5877,35 х 50%(ч. 1 ст. 142 ЦПК) = 2 938,68 грн. 
Таким чином, позивачеві належить повернути 50% судового збору із задоволеної (визнаної відповідачами) частини позову, тобто в сумі 2 938,68 грн., а решту 2 938,68 грн. судового збору стягнути з відповідачів (по 1 469,34 грн. з кожного).
Таким чином, доводи апеляційної скарги є слушними, оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат. 
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Водночас, оскаржуване вирішення судом першої інстанції спору між позивачем та відповідачами зумовлене неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норма процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи у частині вимог позивача до відповідачів. 
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, розподілу судових витрат по сплаті судового збору належить змінити, виклавши резолютивну частину в новій редакції. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір за апеляційну скаргу на рішення суду сплачується в розмірі 150 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми. 
Оспорювана за апеляційною скаргою сума складає 11 979,55 грн. (11 921,97 грн. зменшення інфляційних та 57,58 грн. зменшення 3% річних), відповідно, 
Документ сформований в системі «Електронний суд» 03.04.2026 9 судовий збір за розгляд апеляційної скарги складатиме 215,63 грн.: 11 979,55 х 1,5 % (ставка при поданні позову) х 0,8 (понижуючий коефіцієнт) х 150 % = 215,63 грн. При цьому, оскільки рішення суду оскаржується обома відповідачами, кожен з них має сплатити свою частку 50% судового збору за апеляційний перегляд рішення, тобто по 107,82 грн (215,63 : 2).
Оскільки у справі, що розглядається, позов задоволено частково, тому в порядку частини першої статті 141, підпунктів "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі по 107,82 грн кожному.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подані їх представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2026 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в оскаржуваній частині в такій редакції:
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 489 779,45 грн. (чотириста вісімдесят дев`ять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень 45 копійок), з яких: 363 394,85 грн – заборгованість за інфляційними витратами, 126 384,60 грн– заборгованість 3% річних. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 469,34 грн (одна тисяча чотириста шістдесят дев`ять гривень 34 копійки). 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 469,34 грн (одна тисяча чотириста шістдесят дев`ять гривень 34 копійки).
Повернути Акціонерному товариству «Сенс Банк» з Державного бюджету України суму сплаченого судового збору у розмірі 2 938,68 грн (дві тисячі дев`ятсот тридцять вісім гривень 68 копійок).
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі по 107,82 грн кожному.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий      Ж.М. Яворська
Судді       Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.