Справа №583/5859/25 	
Номер провадження 22-ц/816/1882/26 	
Категорія - 18 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Суми
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Нестеренка М.В.,
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,
у присутності – представника позивача Якименко О.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Комунального некомерційного підприємства «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради - адвоката Якименко Ольги Ігорівни на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 лютого 2026 року, ухваленого в м. Охтирка, у складі судді Ярошенко Т.О., у справі за позовною заявою Комунального некомерційного підприємства «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів в якості відшкодування витрат за навчання, -

в с т а н о в и в:

09 грудня 2025 року представник Комунального некомерційного підприємства «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради (далі - КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради) - адвокат Якименко О.І. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів в якості відшкодування витрат за навчання.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 серпня 2016 року Сумський державний університет та Великописарівська Центральна районна лікарня уклали договір про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою №7243 для ОСОБА_1 . Предметом договору є надання освітньої послуги з отримання ступеня вищої освіти спеціаліст, за спеціальністю 222.6 Медицина, з обсягом навантаження 360 кредитів Європейської кредитної трансферно-накопичувальної системи, термін навчання з 01 вересня 2016 року до 30 червня 2022 року.
До вказаного договору укладено додаткові угоди про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою між СумДУ та фізичною особою щодо загальної вартості навчання, згідно з якими вона становить 147243 грн, також позивачем сплачено кошти за проходження відповідачем інтернатури на суму 40950 грн.
Між сторонами укладено договір про оплату навчання в Сумському державному університеті та інтернатури у Полтавському державному медичному університеті. Згідно з умовами укладеного договору відповідач зобов`язувався після закінчення навчання та проходження інтернатури відпрацювати в медичних закладах Великописарівського району за спеціальністю «лікувальна справа», а у разі відмови від подальшого навчання, проходження інтернатури або відрахування із Сумського державного університету — відшкодувати Великописарівській ЦРЛ вартість навчання у встановленому порядку.
Згідно з наказом ректора Сумського державного університету №0433-ІІІ від 23 червня 2022 року «Про завершення навчання» відповідачу присвоєно звання лікаря-спеціаліста та видано сертифікат згідно з додатком, а також його відраховано з числа студентів з 30 червня 2022 року у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійними програмами.
Однак, відповідач після завершення навчання та проходження інтернатури не прибув до КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради з метою відпрацювання за спеціальністю «медицина» протягом п`яти років на виконання Розділу 7 договору.
На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти на відшкодування витрат за навчання у розмірі 188193 грн.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради - адвокат Якименко О.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що апелянт не мав об`єктивної змоги виконати умови Договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації, зокрема розділу 2, пункту 2.7 та пункту 1.4 Договору про оплату за навчання в університеті та за проходження інтернатури саме через дії відповідача.
Після завершення навчання відповідач не повідомив апелянта про проходження або про відмову від проходження інтернатури, не прибув до лікарні з метою відпрацювання протягом п`яти років на виконання умов договору. Таким чином, відповідач не дотримався умов Розділу 6 Договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення Договору про оплату за навчання в університеті та за проходження інтернатури, тобто порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.
Договірні зобов`язання було порушено саме відповідачем, адже після добросовісного виконання позивачем умов Договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації та Договору про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури, в частині своєчасного внесення плати за освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені Договором про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації, останній просто зник після завершення навчання, переставши виходити на зв`язок із апелянтом, чим позбавив його об`єктивної можливості продовжити виконання умов Договору, зокрема Розділу 2, пункту 2.7 та пункту 1.4 Договору про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури від 01 вересня 2015 року, адже не звернувся до Апелянта з питань складання додаткового договору на термін проходження інтернатури та оплати, а також не повідомив Апелянта про успішне завершення навчання, а тому саме Відповідач має нести цивільно-правову відповідальність за умовами договору щодо відшкодування витрат за навчання.
Відповідачем не надано жодних належних доказів на підтвердження відмови апелянта в односторонньому порядку від виконання власного зобов`язання щодо оплати за проходження інтернатури передбаченого пунктом Договору про оплату за навчання в СумДУ та за проходження інтернатури.
26 березня 2026 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що сторони не укладали договору про навчання, підготовку чи підвищення кваліфікації, на який посилається позивач. Такий договір відсутній у матеріалах справи, тому посилання на його умови є безпідставними. Між сторонами діяв договір від 03 серпня 2016 року, який передбачав обов`язок позивача фінансувати навчання та інтернатуру у повному обсязі без укладення додаткових угод. Позивач був обізнаний про необхідність проходження відповідачем інтернатури, що підтверджується укладенням договору з медичним університетом щодо очного циклу. Твердження про неповідомлення відповідачем про завершення навчання є недостовірними.
Доводи апелянта про неможливість зв`язку з відповідачем спростовуються його зверненням від 30 травня 2022 року щодо оплати інтернатури, на яке позивач не надав відповіді. Саме через бездіяльність позивача відповідач був змушений самостійно укласти договір з КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» на проходження інтернатури (заочний цикл) та оплатити її.
Отже, позивач, будучи обізнаним про необхідність фінансування інтернатури, не виконав умов договору, що виключає обґрунтованість його вимог.
У відзиві також зазначає, що після 2022 року лікарі КНП «Великописарівська лікарня» здійснюють діяльність у приміщенні школи в с. Рябина Охтирського району Сумської області у зв`язку зі знищенням лікарні. У закладі відсутня посада лікаря за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» через відсутність відповідного відділення, що унеможливлює виконання роботи за цією спеціальністю. Відповідач не отримував від позивача пропозицій щодо працевлаштування за вказаною спеціальністю. Зазначені обставини вже наводилися у відзиві та не були належним чином спростовані позивачем.
Просить суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Наведеним вимогам законодавства оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи слідує, що 03 серпня 2016 року між Сумським державним університетом (виконавець) та Великописарівською центральною районною лікарнею (замовник) укладено договір про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою №7243 для ОСОБА_1 (одержувач), предметом якого є надання освітньої послуги з отримання ступеня вищої освіти спеціаліст, за спеціальністю 222.6 Медицина, з обсягом навантаження 360 кредитів Європейської кредитної трансферно-накопичувальної системи, термін навчання з 01 вересня 2016 року до 30 червня 2022 року (а.с.15-16).
За умовами цього договору виконавець зобов`язаний надати одержувачу освітню послугу на рівні державних стандартів освіти (п. 2.1.1.), видати одержувачу документ про вищу освіту за умови виконання ним навчального навантаження в обсязі, необхідному для здобуття певного ступеня вищої освіти (освітньо-кваліфікаційного рівня) (п. 2.1.3.).
За п.2.3. цього договору сторони погодили додаткові обов`язки та права виконавця: зобов`язується після закінчення підготовки студента забезпечувати в подальшому проходження інтернатури за спеціальністю медицина, склавши додатковий договір на термін проходження інтернатури та сплату.
Також у розділі 7. Додаткові умови вказаного договору сторонами погоджено умови про те, що після закінчення навчання та проходження інтернатури, студент зобов`язується відпрацювати в медичних закладах Великописарівського району протягом 5 років. Студент проводить відшкодування коштів замовнику за період навчання та проходження інтернатури при виключенні його за навчання та проходження інтернатури, а також при невідпрацюванні 5 років після інтернатури. 
01 березня 2017 року між Великописарівською ЦРЛ та Сумським державним університетом укладеного додаткову угоду до договору №7243 від 03 серпня 2016 року про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою між Сумським державним університетом та фізичною (юридичною) особою, за умовами якої сторони погодили внесення змін до договору, зазначивши, що загальна вартість освітньої послуги становить 147243,00 грн (а.с.19-20).
Згідно реєстру платіжних інструкцій розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів Великописарівською центральною районною лікарнею перераховано на користь Сумського державного університету грошові кошти за навчання ОСОБА_1 за період з 04 серпня 2016 року по 10 травня 2022 року в загальній сумі 147243 грн (а.с. 46-47).
03 серпня 2016 року між ОСОБА_1 (виконавець) та Великописарівською центральною районною лікарнею в особі головного лікаря Побідинського Р.І. (замовник) укладено договір про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури, згідно умов якого виконавець бере на себе зобов`язання по успішному навчанню в СУМДУ на медичному факультеті на денній формі навчання та проходження інтернатури за спеціальністю «Лікувальна справа» (п. 1.1); виконавець зобов`язується після закінчення навчання та проходження інтернатури відпрацювати в навчальних закладах Великописарівського району по спеціальності лікувальна справа протягом 5 років (п. 1.2); виконавець проводить відшкодування коштів замовнику за період навчання та проходження інтернатури в СУМДУ при відмові від подальшого навчання, проходження інтернатури або виключення його із навчання із СУМДУ та проходження інтернатури, а також не відпрацюванні на протязі 3 років після проходження інтернатури (п. 1.3); замовник зобов`язується проводити фінансування навчання та проходження інтернатури в СУМДУ в розмірі 100% за навчальний рік, посеместрово (п. 1.4) (а.с.17-18).
За п. 2.1 зазначеного договору за невиконання, або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним Законодавством.
У п.3.2 цього договору сторони визначили умови припинення договору:
- у разі невиконання замовник або виконавцем умов договору;
- у разі ліквідації замовника, як юридичної особи, якщо не визначена юридична особа, що є правонаступником.
Згідно витягу з наказу Сумського державного університету від 23 червня 2022 року № 0433-ІІІ присуджено освітні ступені/освітньо-кваліфікаційні рівні за спеціальностями (спеціалізаціями, освітніми програмами)/напрямами, присвоєно кваліфікації (професійні кваліфікації), видано документи про вищу освіту особам згідно з додатком та відраховано їх з числа студентів навчального закладу 30 червня 2022 року у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійними (освітньо-науковими) програмами (а.с. 49).
Згідно витягу з додатку до вказаного наказу відповідач закінчив навчання 30 червня 2022 року та йому присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю 222.6 Медицина, видано документ про вищу освіту (а.с. 50).
30 травня 2022 року ОСОБА_1 звертався до директора КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради із заявою з приводу оплати інтернатури згідно договору від 03 серпня 2016 року, в разі неможливості фінансування просив надати відповідь про розірвання договору. Вказана заява отримана КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради 30 травня 2022 року за вхідним номером 01-20/147 (а.с.114).
12 липня 2022 року між Полтавським державним медичним університетом (виконавець), КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради (замовник) та ОСОБА_1 (інтерн) укладено договір № 196-20221 про надання освітніх послуг, за умовами якого виконавець, керуючись Законом України «Про вищу освіту» та Цивільним кодексом України, бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання інтерна ОСОБА_1 на очному циклі інтернатури за затвердженим навчальним планом та програмою спеціальності (а.с. 68).
Згідно умов цього договору замовник зобов`язувався своєчасно вносити плату за отримувану освітню послугу у розмірах та у терміни встановлені цим договором (п. 3.1.), загальна вартість освітньої послуги становить 40950 грн (п.5.1.), замовник вносить плату у повному обсязі за перший рік навчання не пізніше ніж до 30 грудня 2022 року (п. 5.2.), оплата за наступні роки навчання вноситься замовником на рахунок Університету не пізніше ніж за 10 днів до дати початку навчального року згідно навчальних планів та розкладу занять (п. 5.3.).
12 липня 2022 року між Комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір №40-і-2022 про навчання в інтернатурі (заочний цикл), згідно умов якого виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити стажування в інтернатурі за спеціальністю анестезіологія та інтенсивна терапія за навчальним планом і програмою, затвердженими для цієї спеціальності МОЗ України на строк 24 місяці (заочний цикл). Згідно п.2.1 договору КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» зобов`язується організувати та здійснити стажування інтерна ОСОБА_1 на заочному циклі за навчальним планом та програмою. Згідно п.3.1 договору ОСОБА_1 зобов`язується своєчасно вносити плату за отримане стажування у розмірах та у терміни, встановлені договором. У відповідності до п. 7.2. термін навчання за заочному циклі з 01 серпня 2022 року по 30 червня 2025 року (а.с.107-108).
Наказом Полтавського державного медичного університету № 473-пд від 14 липня 2022 року зараховано з 01 серпня 2022 року до 30 червня 2025 року для продовження навчання в інтернатуру з фаху «Анастезіологія та інтенсивна терапія» на контрактній основі ОСОБА_1 , випускника медичного факультету Сумського державного університету 2022 року, що навчався за контрактом. Визначено очну частину навчання (9 міс.) – кафедра анестезіології та інтенсивної терапії Полтавського державного медичного університету. Визначено заочну частину навчання (24 міс.) – Комунальне підприємство «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» (а.с. 69)
Згідно платіжних доручень від 22 грудня 2022 року, 30 травня 2024 року, 23 червня 2025 року КНП «Великописарівська лікарня» перераховано на користь Полтавського державного університету грошові кошти за навчання в інтернатурі ОСОБА_1 в загальній сумі 40950 грн (а.с. 23-25).
26 серпня 2022 року між Комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору про навчання в інтернатурі №40-і-2022 від 22 липня 2022 року, згідно якої внесено зміни до п.4.1 та викладено в наступній редакції: «загальна вартість освітньої послуги становить 1330,80 грн з ПДВ за місяць» (а.с.109).
ОСОБА_1 здійснив оплату за навчання в інтернатурі (заочний цикл), що підтверджується наданими платіжними інструкціями (а.с. 81-106).
Згідно листа Управління охорони здоров`я Сумської обласної адміністрації від 10 листопада 2025 року за № 01-26/6/2575 до управління охорони здоров`я Сумської обласної державної адміністрації заяви від ОСОБА_1 про неможливість приступити до роботи в комунальному некомерційному підприємстві «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради після закінчення інтернатури не надходило (а.с.36).
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення витрат за навчання, місцевий суд виходив з того, що положення Закону України «Про освіту» від 23 березня 1991 року № 1060-XII та Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ не містять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому в п. 14 Порядку, як і не містять зобов`язальних норм права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодування вартості навчання.
Відсутність у вказаних законах обов`язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.
Положеннями п. 1.4. договору про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури від 03 серпня 2026 року визначено, що позивач зобов`язується проводити фінансування навчання та проходження інтернатури в Сумському державному університеті в розмірі 100 % за навчальний рік, посеместрово.
Разом із цим, в матеріалах справи наявний договір про навчання в інтернатурі від 12 липня 2022 року в частині підготовки інтерна ОСОБА_1 укладений між Комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» та відповідачем, та платіжні інструкції на підтвердження оплати цього навчання відповідачем.
Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем було порушено умови договору від 03 серпня 2016 року щодо оплати за проходження відповідачем інтернатури, а саме заочного циклу.
Також суд зазначив про те, що позивачем не спростовано доводи відповідача про те, що приміщення лікарні було зруйновано військовими діями, наразі лікарі КНП «Великописарівська лікарня» Великописрівської селищної ради працюють в приміщенні школи с. Рябина Охтирського району Сумської області, при цьому у лікарні відсутня посада лікаря-спеціаліста за спеціальністю анестезіологія та інтенсивна терапія, оскільки в лікарні немає відділення, де може працювати лікар з такою спеціальністю, яку отримав відповідач.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.
Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам (частина третя статті 53 Конституції України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992, було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 03 серпня 2016 року, далі - Порядок працевлаштування випускників ВНЗ), підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.
Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком №1.
Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Указ Президента № 77/96) особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до Державного бюджету повну вартість навчання.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування №367), пунктом 6 цього Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.
Колегія суддів виходить з того, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими.
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 зазначила, що, вирішуючи аналогічні спори, судам слід керуватись таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.
Також у цій постанові зазначено, що є розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.
Покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах.
Якщо частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.
Як зазначається в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Оскільки частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору щодо здобуття відповідачем зазначеної освіти, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 03 серпня 2016 року, регулюються саме нею.
Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою.
У справі Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява №51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.
ЄСПЛ вважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.
Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.
У справі Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява №61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.
ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.
Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.
У справі Charalambos Pierrakos проти Греції (рішення від 26 травня 2020 року, заява №51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справу Chitos проти Греції, п.п. 92-100).
У справі Yanasіk проти Туреччини (рішення від 06 січня 1993 року заява №14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.
Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.
Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.
Стаття 2 Протоколу №1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.
Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище постанові зазначила, що за аналогічного підходу Верховного Суду у справах щодо відшкодування навчання фахівцями військово-облікових спеціальностей (дивитись постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.002683) підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються за рахунок Державного бюджету за цивільними спеціальностями, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов угоди з вищим навчальним закладом має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.
Той факт, що держава є завжди сильнішим суб`єктом у правовідносинах з фізичною особою, не може слугувати виправданням невиконання фізичною особою своїх цивільно-правових зобов`язань перед державою, коли вони є зрозумілими і очевидними.
Згідно п. 14 Порядок працевлаштування випускників ВНЗ у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування №367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.
Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа №607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа №607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа №607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа №598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа №607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа №607/7122/17-ц).
Вказане не враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення у справі за вказаним позовом, яким відмовлено в його задоволенні.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач умови договору від 03 серпня 2016 року, згідно яких зобов`язаний був прибути після закінчення навчання та проходження інтернатури відпрацювати в медичних закладах Великописарівського району по спеціальності лікувальна справа протягом 5 років, а у разі відмови від подальшого навчання, проходження інтернатури або відрахування із Сумського державного університету та інтернатури, а також відмови від відпрацювання протягом 5 років після проходження інтернатури відшкодувати кошти Великописарівській ЦРЛ за період навчання та проходження інтернатури в СумДУ, зі свого боку не виконав.
Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та Договору № 7243 від 03 серпня 2016 року, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.
Суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що позивачем було порушено умови договору щодо оплати за проходження відповідачем інтернатури, а саме заочного циклу, а тому у відповідності до ст. 611 ЦК України внаслідок порушення зобов`язань позивача для відповідача настали правові наслідки, зокрема, припинення своїх зобов`язань.
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем склалися зобов`язальні відносини на підставі укладених договорів – Договір про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури від 03 серпня 2016 року (а.с. 16-17), Договір про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою між Сумським державним університетом та фізичною (юридичною) особою від 03 серпня 2016 року № 7243 (а.с. 15-16), Договір № 196-2022і від 12 липня 2022 року про надання освітніх послуг (а.с. 110-111), на виконання яких позивачем здійснено оплату освітніх послуг, в тому числі і навчання відповідача в інтернатурі.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, або розірвання договору; 
2) зміна умов зобов`язання; 
3) сплата неустойки; 
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В частині першій статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
За змістом Договору про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури від 03 серпня 2016 року сторони погодили умови, за якими дія договору припиняється, зокрема у разі невиконання замовником або виконавцем умов договору.
Тобто за умовами договірних відносин, які склалися між сторонами, можливе припинення дії договору у разі невиконання умов договору однією з сторін, проте можливість припинення зобов`язання внаслідок такої обставини умови цього договору не містять. 
За таких обставин висновок суду першої інстанції про припинення зобов`язання відповідача внаслідок порушення зобов`язання позивача не ґрунтується на обставинах справи, які встановлені судом, а також на умовах укладеного між сторонами договору.
Доказів на підтвердження того, що внаслідок невиконання позивачем умов договору, зокрема оплати проходження відповідачем заочного циклу інтернатури, сторони дійшли згоди про розірвання чи зміну договору, також як і рішення суду про зміну або розірвання укладеного між позивачем та відповідачем договору, надано не було.
Таким чином, враховуючи обставини того, що відповідач не розірвав угоду, не звертався до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує його права та інтереси, належним чином виконував умови угоди, відвідував заняття та виконував навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу.
Обставини укладення відповідачем Договору № 40-і-2022 про навчання в інтернатурі (заочний цикл) від 12 липня 2022 року з КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» та здійснення ним оплаті за проходження заочного циклу інтернатури не звільняє його від взятих на себе зобов`язань за договорами, укладеними з позивачем, зокрема відпрацювати в медичних закладах Великописарівського району по спеціальності лікувальна справа протягом 5 років.
Відповідач, добровільно підписуючи угоду від 03 серпня 2016 року, погодився на працевлаштування її навчальним закладом, та, навчаючись за кошти позивача, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше п`яти років.
Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 03 серпня 2016 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення навчання та дійшов неправильного висновку про звільнення ОСОБА_1 від відповідальності щодо відшкодування вартості його навчання.
Не ґрунтуються на умовах укладених між сторонами правочинів і нормах діючого законодавства висновки суду про те, що позивачем не спростовано доводи відповідача про те, що приміщення лікарні було зруйновано військовими діями, наразі лікарі КНП «Великописарівська лікарня» Великописрівської селищної ради працюють в приміщенні школи с. Рябина Охтирського району Сумської області, при цьому у лікарні відсутня посада лікаря-спеціаліста за спеціальністю анестезіологія та інтенсивна терапія, оскільки в лікарні немає відділення, де може працювати лікар з такою спеціальністю, яку отримав відповідач.
Так, за умовами Договору про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури від 03 серпня 2016 року відповідач взяв на себе зобов`язання після закінчення навчання та проходження інтернатури відпрацювати в медичних закладах В-Писарівського району по спеціальності лікувальна справа протягом 5 років (п. 1.2). При цьому жодних доказів, які б вказували на те, що на виконання взятих зобов`язань відповідач звертався до позивача після закінчення навчання та проходження інтернатури, проте працевлаштуватися не зміг саме з обставин, які не залежали від нього, не надано. 
Руйнування приміщення внаслідок військових дій, розташування лікарні в іншому населеному пункті, відсутність посади за спеціальністю лікаря-анестезіолога не є поважними причинами приступити до роботи та не є обставинами, які звільняють відповідача від виконання взятих за укладеним договором зобов`язанням.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до позивача з наміром виконати обов`язок щодо відпрацювання або ініціював питання працевлаштування за отриманою спеціальністю.
За таких обставин, у зв`язку з тим, що відповідач не відпрацював на протязі 5 років після проходження інтернатури, наявні підстави для застосування до відповідача наслідків, зазначених у п. 1.3 Договору про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури від 03 серпня 2016 року, у виді обов`язку відшкодувати кошти за період навчання та проходження інтернатури. 
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, оскільки судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду у відповідності до ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу представника КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
За вимоги ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн. 
За результатом апеляційного перегляду справи позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3028 грн 00 коп., а також судовий збір сплачений при зверненні до суду апеляційної інстанції в розмірі 4542 грн 00 коп., а всього 7570 грн 00 коп.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Комунального некомерційного підприємства «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради - адвоката Якименко Ольги Ігорівни задовольнити.
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 лютого 2026 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Комунального некомерційного підприємства «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради витрати на навчання у розмірі 188193 грн 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 7570 грн 00 коп
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2026 року.
Головуючий -  	А.П. Сидоренко	

Судді: О.І. Собина 

М.В. Нестеренко