УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/13069/24 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Григорусь Н.Й., Павицької Т.М., 
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/13069/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Воробйової Т.А. у місті Житомирі,
в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (далі ТзОВ «Він Фінанс», товариство, позивач) звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 73 617,28 грн інфляційних втрат та три відсотки річних у розмірі 30 328,00 грн, всього - 103 945,28 грн за Договором про надання споживчого кредиту № 11043325000 від 20 вересня 2006 року, а також вирішити питання судових витрат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №11043325000.
У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений 20 вересня 2006 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за реєстровим №14484, на підставі якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .
Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, позичальник належно їх не виконував, внаслідок чого ПАТ «УкрСиббанк» (як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») звернулося до Богунського районного суду м. Житомира із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором. 
16 березня 2011 року рішенням Богунського районного суду м. Житомира (справа № 2-983/11) позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 336 667,80 грн заборгованості за кредитним договором №11043325000 від 20 вересня 2006 року.
11 липня 2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір №667/К купівлі-продажу майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за реєстровим №678, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11043325000 від 20 вересня 2006 року та права іпотекодержателя за вказаним вище іпотечним договором перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
09 січня 2019 року ухвалою Богунського районного суду міста Житомира було змінено стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
Відповідно до додатку №1 до договору №667/К купівлі-продажу майнових прав від 11 липня 2018 року, товариство набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №11043325000 від 20 вересня 2006 року.
Також представник Товариства зазначав, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейменоване з 25 липня 2024 року на ТОВ «Він Фінанс».
Станом на дату звернення з позовом до суду, зазначене вище рішення не виконане. Тривале умисне невиконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 березня 2011 року завдає позивачу фінансових збитків, які підлягають стягненню із відповідача.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 31 жовтня 2025 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.
Зазначає, що 20 вересня 2006 року між ним, як позичальником і АКІБ «УкрСиббанк», як кредитодавцем був укладений договір про надання споживчого кредиту №1104332500. Предметом вказаного договору є надання споживчого кредиту на споживчі потреби в іноземній валюті в сумі 47055 швейцарських франків 00 сантимів (еквівалент 189080,17 грн). Згідно договору кінцевий строк повернення кредиту – до 20 вересня 2016 року. В подальшому кредитні зобов`язання були змінені на гривні.
Крім того, 20 вересня 2006 року між вище зазначеними сторонами був укладений договір про надання споживчого кредиту №11043347000/2 на суму 957,03 грн під страхові платежі.
Також 20 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем з одного боку та відповідачем і ОСОБА_2 , як іпотекодавцями укладений договір іпотеки (житлового приміщення). Предметом договору іпотеки стала трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , вартістю 251 849,00 грн, яка віднесена до об`єкту житлового фонду.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16 березня 2011 року з відповідача було стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитними зобов`язаннями в сумі 336 667,80 грн. На підставі рішення суду був виданий виконавчий лист і Богунським відділом ДВС було відкрите виконавче провадження.
Зазначає, що новим кредитором за вказаними кредитними договорами в подальшому стало АТ «Дельта Банк», яке в свою чергу 11 липня 2018 року уклало договір купівлі-продажу майнових прав №667/К з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», по якому право вимоги з відповідача по вищезазначеному кредитному договору перейшло до вказаної фінансової компанії. 
Відповідно до цього договору АТ «Дельта Банк», як продавець передав у власність ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» як покупцеві, майнові права які виникли, або можуть виникнути в майбутньому, по 146 зобов`язанням за різними договорами, у тому числі і кредитними договорами і договорами іпотеки, який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
Таким чином ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» став новим кредитором у кредитних зобов`язаннях, в яких відповідач являється позичальником. Заборгованість за кредитними зобов`язаннями становить 336 667,80 грн.
В подальшому йому стало відомо, що 22 жовтня 2019 року право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 251 849 грн, на підставі договору іпотеки від 20 вересня 2006 року зареєстровано на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке стало новим власником вказаного об`єкту нерухомого майна. Тобто, з нього і третьої особи ОСОБА_2 , як іпотекодавців, стягнуто забезпечення кредитних зобов`язань. 
В жовтні 2021 року він звернувся із заявою до Департаменту реєстрації Житомирської міської ради з проханням повідомити про наявність рішення про оформлення належної йому і третій особі квартири на позивача і правові підстави, на яких здійснено таку реєстрацію. Відповіді на звернення він не отримав.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 11 травня 2023 року у цивільній справі №295/15725/21 рішення Департаменту реєстрації Житомирської міської ради про державну реєстрацію 22 жовтня 2019 року права власності на вище зазначену квартиру на підставі договору іпотеки від 20 вересня 2006 року на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було скасовано.
ОСОБА_3 зазначає, що з 22 жовтня 2019 року по червень 2023 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було власником зазначеної квартири, задовольнивши свої матеріальні вимоги до нього за рахунок квартири, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке виступало як предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 20 вересня 2006 року, яким забезпечувалося виконання ним кредитних зобов`язань.
Стверджує, що місцевий суд ці обставини належно не врахував, а лише зазначив у рішенні, що « ОСОБА_1 повернув собі право власності на предмет іпотеки, тому він не звільняється від відповідальності за кредитними зобов`язаннями». 
Але суд не звернув уваги на те, що позивач 22 жовтня 2019 року переоформив право власності на вище зазначену квартиру на підставі договору іпотеки від 20 вересня 2006 року на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та повністю задовольнив свої кредитні вимоги.
Власником вказаної квартири позивач залишався до ухвалення рішення Богунського районного суду міста Житомира від 11 травня 2023 року, яке вступило в законну силу 12 червня 2023 року.
Також зазначає, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» оформивши на себе право власності на належну йому вище зазначену квартиру, задовольнила свої вимоги. В зв`язку з цим, вважає, що стягнення з нього ще інфляційних витрат та 3% річних за той же самий період, є надмірним стягненням.
Крім того стверджує, що позивачем пропущений строк позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились.
ОСОБА_1 надіслав заяву про розгляд справи без його участі, у якій він також зазначив, що підтримує апеляційну скаргу і просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Представник позивача також подала заяву про розгляд справи за її відсутності і залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін.
При таких обставинах суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що представником позивача обгрунтовані позовні вимоги і підтверджені належними доказами.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду з таких підстав.
Судом встановлено, що 20 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №11043325000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на суму 47 055,00 швейцарських франків, яка дорівнює еквіваленту 189 080,17 грн за курсом НБУ на день укладення цього договору, строком до 20 вересня 2016 року, з умовою сплати відповідачем відсотків за користування кредитом в розмірі 8,99% річних (а.с. 61 на звороті – 68).
Цього ж дня, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох жилих кімнат та службових приміщень, загальною площею 64,1 кв.м, у тому числі житловою 38,1 кв.м. За домовленістю сторін, вартість предмету іпотеки становить 251 849,00 грн. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання всіх грошових зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №11043325000 від 20 вересня 2006 року та за договором про надання споживчого кредиту №11043347000/2 від 20 вересня 2006 року.
За змістом п. п. 2.1.1, 4.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання.
Пункт 5 договору іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, щодо передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»). Договір посвідчений 20 вересня 2006 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за реєстровим №14484 (а.с. 60-61).
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16.03.2011 у справі №2-983/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором по кредиту в сумі 267 857,30 грн, по відсоткам в сумі 57 589,42 грн, по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 5 375,88 грн, по пені за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 5 845,20 грн, а всього 336 667,80 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» державне мито в розмірі 1700 грн та витрати на інформаційно – технічний розгляд справи в розмірі 120 грн (а.с. 9).
Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 24 липня 2014 року замінено стягувача у виконавчому провадженні про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за вказаним вище кредитним договором з ПАТ “УкрСиббанк” на ПАТ “Дельта Банк” (а.с. 59).
Також встановлено, що 11 липня 2018 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір №667/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають, зокрема, право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах, наведених у додатку №1 до цього договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за реєстровим №678 (а.с. 10-11).
Відповідно до додатку №1 цього договору №667/К до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за кредитним договором №11043325000 від 20 вересня 2006 року та за договором іпотеки, посвідченим 20 вересня 2006 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за реєстровим №14484 (а.с. 12-31).
Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 09 січня 2019 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у справі №2-983/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» (а.с. 59).
Відповідно до наказу директора ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 25.07.2024 №55-к, Товариство перейменовано з 25 липня 2024 року на ТОВ «Він фінанс» (а.с. 51).
Згідно частини 1 статті 509 ЦК Україния, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.
Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.
Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних та інфляційних втрат, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.
Представник ТОВ «Він Фінанс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 73 617,28 грн інфляційних витрат та 30 328,00 грн трьох процентів річних у вересні 2024 року.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач станом на дату звернення ТОВ «Він Фінанс» до суду з даним позовом, мав невиконане грошове зобов`язання перед ПАТ «УкрСиббанк», що встановлено рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16 березня 2011 року у справі №2-983/11.
Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами наявні грошові зобов`язання.
Відповідач не надав доказів на підтвердження виконання ним грошового зобов`язання встановлено рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16 березня 2011 року у справі №2-983/11.
З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Із розрахунків наданих представником позивача вбачається, що ним здійснені нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, враховуючи п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»(далі Закон№ 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини»(далі Закон№ 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон№ 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Судова колегія зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24.
Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року проведений позивачем відповідає вимогам Закону.
Зокрема, 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.
Так, 3% річних нараховані наступним чином: період розрахунку: з 23.02.2019 по 31.12.2019 - 312 днів [проценти] = 336 667,80 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 312 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 8 633,45 грн; період розрахунку: з 01.01.2020 по 31.12.2020 - 366 днів [проценти] = 336 667,80 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 10 100,03 грн; період розрахунку: з 01.01.2021 по 31.12.2021 - 365 днів [проценти] = 336 667,80 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 10 100,03 грн; період розрахунку: з 01.01.2022 по 23.02.2022 - 54 дні [проценти] = 336 667,80 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 494,25 грн. Всього 30328,00 грн.
Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I/ 100 - S) *Q/DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.
Інфляційні втрати нараховані наступним чином: у період з 01.03.2019 по 23.02.2022 індексація на суму 336 667,80 грн [сукупний індекс інфляції] = 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 121,866% (за період березень 2019 - лютий 2022) [інфляційні нарахування] = 336 667,80 грн (сума боргу) ? 121,866% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 336 667,80 грн (сума боргу) = 73 617,28 грн.
Відповідачем вказаний розрахунок належним чином не спростований.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущений строк позовної давності та стягнення інфляційних втрати та 3% річних за той же самий період, є надмірним стягненням, колегія суддів відхиляє, оскільки запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтями 257, 258 ЦК України на строк дії такого карантину.
Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач звернувся з позовом до суду 03 вересня 2024 року, позовні вимоги заявлені за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року. В період з 12 березня 2020 року по 29 червня 2023 року тривав карантин, а тому на період строку дії карантину строки позовної давності були продовжені. За таких обставин позивачем трирічний строк позовної давності не пропущений.
Крім того колегія суддів зауважує, що як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 повернув собі право власності на предмет іпотеки, а тому погоджується із твердженням місцевого суду, що він не звільняється від відповідальності за кредитними зобов`язаннями.
Відповідно до частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно з статтею 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Таким чином законодавство України передбачає обов`язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.
В свою чергу, положеннями частини 2 статті 18 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.
Отже, місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено: 20 травня 2026 року.