ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3728/26 Справа № 211/6514/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Акуленка В.В., Остапенко В.О.
сторони:
позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Юзефовичем І.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складення повного судового рішення не вказана, -

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2024 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява обгрунтована тим, що 10.04 2013 ОСОБА_1 ознайомилась з умовами кредитування та підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та погодила такі умови: тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 75000грн; тип кредитної карти: Картка «Універсальна»; строк кредитування: 12 місяців з пролонгацією; процентна ставка, відсотків річних: 42%; кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту; розмір мінімального обов`язкового платежу. 
На підставі укладеного договору відповідач отримала платіжний інструмент - кредитні картки. 
Позивач виконав умови договору та надав відповідачу кредитну картку(-ки), кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, що підтверджується випискою по рахунку. Відповідач користувалась кредитним лімітом, повертала використану суму кредитного ліміту та сплачувала відсотки за користування кредитним лімітом, але припинила надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 
Відповідач перестала вносити кошти посилаючись на спірні, на її думку, операції, які були проведені по її картці. 
В порушення умов договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. З урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідачка станом на 24.09.2024 має заборгованість 86766,52 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 69707,52 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 17058,98 грн., яку і просить стягнути з відповідача на свою користь та судовий збір у розмірі 2422,40 грн. 
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують розкриття відповідачем конфіденційної інформації третім особам, зокрема, її власне підтвердження при розмові з оператором АТ КБ «Приватбанк» при повідомленні про шахрайство. У розмові з оператором Банку відповідачка не заперечувала, що приймала участь в проведених операціях по картках та в подальшому сама зняла кошти у банкоматі та поповнила картки шахраїв, відкриті в інших банках через айбокс. Однак вказане судом не досліджено та не надано вказаному факту правової оцінки. Вважає відмову відповідачки від сплати за кредитом необгрунтованою і такою, що суперечить Умовам і правилам банку та чинного законодавства. 
Суд першої інстанції, встановивши факт добровільного розголошення відповідачем конфіденційних реквізітів платіжної карти шахраям, що підтверджено відповідачкою, дійшов помилкового висновку про недоведеність вказаного факту та, як наслідок, поклав відповідальність за списання коштів на Банк. 
З боку Банку порушення умов договору та норм закону відсутні. До Банку надійшли відповідні доручення Клієнта щодо збільшення кредитного ліміту та щодо переказу коштів між картками. Дані доручення ініційовані клієнтом через Інтернет шляхом введення інформації про номер артки та проходження успішної аторизації. Зняття готівки було здійснено самим клієнтом через термінал з введенням ПІН-коду карти. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Копійко А.А., посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної сарги, просить апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.12.2025 року залишити без змін. 
Зазначила, що 05.07.2023 року з 15.44 год на її мобільний телефон подзвонив чоловік з номера НОМЕР_1 , яий назвав ебе працівником АТ КБ «Приватбанк» та повідомив, що є дві спроби неправильногого введення пін-коду її банківської картки для виплат і спроби зняти кошти для оплати гаджетів в інтернет крамниці. Щоб цього не сталося необхідно прийняти міри безпеки. На пропозицію відпоавідача заблокувати картки, відповідли, що це неможливо, так як процес переводу грошей вже здійснюється і якщо банківські картки заблокувати, то гроші одразу будуть списані з баківської картки та зпропонували передзвонити на 3700, що вона і зробила. 
Відповідач не надавала інформації щодо номерів банківських карт, код входу у «Приват24». Людина, яка назвалася менеджером банку сказала, що передає подальшу роботу по призупиненню шахрайства начальнику служби безпеки АТ КБ «Приватбанк». Після того, як їй телефонували з АТ КБ «Приватбанк», вона натискала цифру один за вказівкою працівника АТ КБ «Приватбанк». Які операції проводилися дійсно і куди переводилися її кошти, вона не знала. Після завершення цих дій відповідачу повідомили, що протягом півтори-двох годин їй передзвонить робот-автовідповідач АТ КБ «Приватбанк» та повідомить, що активована нова карта на яку з метою захисту від шахрайських дій були переведені її кошти, та вона зможе нею користуватися. 05.07.2023 року дзвінок так і не надійшов, 06.07.2023 року о 6:15 год. відповідач намагалася зайти в «Приват24», але не змогла, після чого одразу подзвонила на номер телефону АТ КБ «Приватбанк» 3700. О 6:29 год. 06.07.2023 року працівник АТ КБ «Приватбанк» їй повідомив, що вона мала справу з шахраями і гроші на її картках відсутні, що на її кредитці підвищили кредитний ліміт з 8000 грн.(на 05.07.2023р. на цій картці було 2304,67грн. коштів та заборгованість по кредитці становила 5695.33грн.) до 75000 грн. і ці гроші зняті. 06.07.2023 року відповідач звернулася в центральне відділення АТ КБ «Приватбанк» міста Кривого Рогу та повідомила про даний випадок, отримала роздруківки і подала заяву по факту шахрайства до Відділення поліції № 1 Криворізького РУП ГУНІ в Дніпропетровській області. 07.07.2023 року їй надали Витяг з ЄРДР №12023041720000767, який вона віднесла до відділення АТ КБ «Приватбанк» Загальна сума втрачених коштів складає 222 242 грн. (147 249 грн. особистих коштів та 74 993 грн. кредитних). Посилається, що вищенаведені обставини безспірно не доводять, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому неможливо дійти висновку про вину користувача як підставу цивільно-правової відповідальності.
Наголошує, що вона виконала дії, передбачені положеннями чинного законодавства, а саме: одразу, як тільки дізналася про несанкціоновані транзакції повідомила позивача про вчинені неналежні перекази, оскільки кошти з її рахунку за кредитною карткою зникли в результаті шахрайських дій; за заявою відповідача внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, що передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, про що в той же день відповідач також повідомила фінансову установу, крім того, в подальшому органами поліції встановлені особи, причетні до вказаного кримінального правопорушення
Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була відсутня воля на вчинення таких транзакцій. Наголошує, що на її кредитній картці нею особисто був встановлений кредитний ліміт у сумі 8000 (на 05.07.2023р. на цій картці було 2304,67 грн. коштів та заборгованість по кредитці становила 5695.33грн.), який без її згоди та повідомлення був підвищений до 75000 грн. і саме ця сума стала предметом шахрайських дій. 
Отже, суд першої інстанції дослідивши усі надані сторонами докази, всебічно та неупереджено, враховуючу сталу практику Верховного Суду, зважаючи, що відповідач стала жертвою шахрайських дій інших осіб, які скористались її особистими даними, збільшили по картці кредитний ліміт в АТ КБ «Приватбанк, проте ці дії не відповідали її внутрішній волі, вона не отримувала коштів, не давала згоди на збільшення кредитного ліміту, а отже транзакції по її рахунку вчинені 05.07.2023 року є нечинними, відповідно, суд правомірно вирішив, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення кредитної заборгованості, яка утворилась внаслідок вищезазначених операцій, не підлягають задоволенню
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними матеріалами справи, колегія суддів приходить до висовку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, користувався коштами кредитного ліміту, вчасно повертав їх, сплачував відсотки, однак згодом припинив своєчасно сплачувати кошти на погашення кредитної заборгованості.
На підтвердження вказаних обставин АТ КБ «Приватбанк» надало суду копію Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, виписку за договором, розрахунок заборгованості за договором, паспорт споживчого кредиту.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором у відповідача ОСОБА_1 існує заборгованість за тілом кредиту в сумі 69 707,54 грн. 
За заявою ОСОБА_1 07.07.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом подій від 06.07.2023 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення,передбаченогоч.2 ст.190 КК України, за фактом шахрайства й розпочато кримінальне провадження за №12023041720000767.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , суд першої інстанції не прийняв посилання АТ КБ «Приватбанк» на ту обставину, що відповідач порушила Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Дійшов висновку, що позивач не довів того, що відповідач втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, як і не доведено, що такі дії відповідача носили умисний характер та були направленні на сприяння третім особам у заволодіння коштами банку.
Тому, на думку суду, позивач не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 06.07.2023 щодо перерахування з її карткового (кредитного) рахунку грошових коштів на загальну суму 74993грн.
Врахувавши факт звернення ОСОБА_1 до банку про виявлення спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій, дійшов висновку, що у відповідача дійсно була відсутня воля на вчинення такого перерахування. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції, оскільки, виявивши безпідставне списання грошових коштів, відповідач невідкладно повідомила про цей факт банк та звернулась до правоохоронних органів.
З огляду на вказане, що суд дійшов висновку про неправомірність стягнення з відповідача спірного боргу.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки суд дійшов них за неповного з`сування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
По справі достовірно встановлено, що 06.07.2023 року відповідачем ОСОБА_1 під час особистого спілкування засобами телефонного зв`язку передано особисті дані третім особам, за допомогою яких було здійснено вхід до Приват24, зокрема Пін-код картки. Також деякі операції здійснено особисто шляхом зняття коштів у банкоматі. Під час повторного дзвінка 06.07.2023 року відповідачем підтверджено особисту участь в проведених операціях та підтвердження необхідних для використання кредитного ліміту транзакцій. 
З огляду на вищезазначене, є очевидним той факт, що відповідачка своїми діями сприяла шахраям ініціювати платіжні операції зі своєї картки, оскільки спілкуючись у телефонному режимі з невідомою особою, вона не поставила під сумнів наявність конфіденційної інформації у начебто працівників АТ Кб «Приватбанк» щодо її фінансового номеру телефону, коду її банківської карти, можливого ризику технічного перехоплення інформації, направленої на її номер телефону, а навпаки продовжувала слідувати інструкціям, які надавали шахраї щодо начебто авторизації у їх системі, перерахування коштів та зняття коштів з рахунка.
Отже, внаслідок порушення відповідачкою умов, щодо заборони передачі третім особам конфиденційної інформації призвело до втрати коштів.
Відповідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною 3 статті 1066 ЦК України визначено, що Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Нормою ч. 1 ст. 1067 ЦК України визначено, що Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.
Згідно ч. 3 ст. 1068 ЦК України, Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Вказані норми законодавства зобов`язують банк до виконання розпоряджень клієнта про перерахування коштів з рахунку.
Відповідно ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Пунктами 5, 6, 11 Розділу VI Постанови Національного Банку України №705 від 05.11.2014 року, з редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» визначено, що Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа №691/699/16) та від 05 грудня 2018 року (справа №754/15020/15), користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Згідно правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року (справа №489/1649/17), лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Частиною першою статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставою вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Підстави звільнення від доказування чітко визначені в статті 82 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний, тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року (справа №129/1033/13).
З врахуванням наведеного, доводи позивача викладені в апеляційний скарзі є обґрунтованими, оскільки під час розгляду справи встановлено, що саме з вини відповідачки та її неправомірних дій було знято кошти з банківської карти відповідачки, а твердження відповідачки, що вона не сприяла втраті інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції і не вона не мала волевиявлення на перерахування коштів, а інша особа, шляхом таємного викрадення, не є підтвердженими доказами в матеріалах справи.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для сасування рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року та ухвалення нового рішення по суті пред`явлених АТ КБ «Приватбанк» позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Судом встановлено, що 28.10.2010 року ОСОБА_1 підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 42)
В Анкеті-Заяві ОСОБА_1 підтвердила власним підписом, що він згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання Банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. 
25 січня 2022 року ОСОБА_1 підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 60-65).
На підтвердження обставини видачі карток позивач надав Довідку, в якій зазначено про надання ОСОБА_1 кредитних карток: НОМЕР_2, строк дії - 02/17, тип - Універсальна; НОМЕР_5, строк дії - 07/20, тип - Універсальна; НОМЕР_7, строк дії - 10/21, тип - Універсальна; НОМЕР_3, строк дії - 03/23, тип - Універсальна, НОМЕР_6, строк дії - 07/23, тип - Універсальна; НОМЕР_8, строк дії - 12/25, тип - Універсальна; НОМЕР_4, строк дії - 06/27, тип - Універсальна (а. с. 45).
На підтвердження обставини встановлення та зміни кредитного ліміту позивач надав Довідку (а. с. 46), відповідно до якої 10.04.2013 відповідачу було здійснено старт карткового рахунку, 12.08.2013 року збільшено кредитний ліміт до 15 000,00 грн, в подальшому лімімт неодноразово більшувався, зокрема 19.11.2021 року до 85 000 грн, 21.02.2023 року зменшувався до 8 000 грн, 05.07.2023 року збільшено до 75 000 грн, 02.01.2024 року зменшено до 0,00 грн. (а.с. 46)
Матеріали справи містять також Розрахунок заявленої позивачем заборгованості (а. с. 30-39).
Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно положень ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Таким чином, судом встановлено, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , шляхом підписання Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у Приватбанку від 28.10.2010 року та Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 25.01.2022 року було укладено в письмовій формі кредитний договір.
Відповідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивачем до суду першої інстанції було надано Заяви відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно яких ОСОБА_1 , на підставі ст. 634 ЦК України, приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно яких процента ставка була визначена на рівні 42% річних для карт Універсальна та 40,8 % річних для карт Універсальна GOLD.
При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року зроблено висновок про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Заяві позичальника домовленості сторін про сплату відсотків після закінчення строку дії договору, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тоді як у даній справі належними та допустимим доказами підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк».
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк», відповідачу було надано кредитні картки, із терміном дії останньої із них червень 2027 року (а.с. 45).
Оскільки строк дії даного кредитного договору закінчується із закінченням строку дії кредитної картки червень 2027 року, то у банка наявні підстави нараховувати відсотки за користування даним кредитом, станом на час зверення до суду з даним позовом.
Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк, правовим наслідком якого є відповідальність боржника.
Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином, надавши відповідачу кредит, однак, остання взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, вчасно не вносила платежі за користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості, внаслідок чого утворилася заборгованість.
В матеріалах справи міститься виписка за рахунком ОСОБА_1 , яка надавалася позивачем до суду першої інстанції та з якої вбачаються операції за карткою, зокрема, зняття готівкових коштів, придбання товарів, поповнення карткового рахунку (а.с. 47-56).
Колегією суддів перевірено розмір заборгованості за кредитним договором та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами кредитного договору б/н від 28 жовтня 2010 року, який підписано сторонами.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, відповідно ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 6056,00 грн. (2422,40 грн. + 3633,60), що є пропорційним до задоволених вимог.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором б/н від 28 жовтня 2010року задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 28 жовтня 2010 року, станом на 24 вересня 2024 року, у розмірі 86 766,52 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 69 707,54 гривень та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 17 058,98 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у справі у розмірі 6056,00 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 28 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: