Справа № 201/12091/24
Провадження № 2/201/4314/2024

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року Жовтневий районний суд
міста Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С., 
при секретарі - Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту проживання дитини разом із батьком.
У поданому до суду позові вказував на те, що 02 серпня 2003 року між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 02.08.2003 року, про що зроблено запис за № 492. Після реєстрації шлюбу позивач з відповідачем проживали в будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі позивача з відповідачем народилась дитина - ОСОБА_3 . Після народження дитини позивач вирішив для поліпшення житлових умов сім`ї орендувати більше житло, в якому вистачить місця і для маленької дитини. У зв`язку із цим, 10.04.2023 року позивачем був укладений договір оренди квартири, загальною площею 82,3 м2, за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, через рік після народження дитини, стосунки з відповідачем почали погіршуватись, відповідач відсторонилась від позивача та від дитини, не мала більше бажання приділяти увагу своєму чоловіку та дитині, та постійно погрожувала піти із сім`ї. А вже починаючи з березня 2024 року шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем, та ведення сумісного господарства остаточно припинились. Відповідач зібрала свої речі та фактично покинула позивача разом із малолітньою дитиною самих. Всі спроби позивача відновити нормальні сімейні стосунки не дали жодного результату. Позивач разом із донькою залишились проживати удвох за адресою: АДРЕСА_2 . Наразі сторони проживають окремо вже більше ніж півроку, примиритись не вдалося. Позивач вважає, що подальше подружнє життя з відповідачем неможливе, буде суперечити його інтересам, та інтересам дитини, а отже шлюб підлягає розірванню. Станом на сьогоднішній день і вже фактично більше ніж пів року позивач самостійно виховує та доглядає за малолітньою донькою, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом та опікою. Позивач має можливість доглядати за дитиною, виховувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, що дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання. При цьому, відповідач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, не бере жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. 
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд розірвати шлюб, укладений 02.08.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_1 , та встановити факт, що він є особою, яка самостійно, без участі матері, виховує та утримує неповнолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою суду було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання.
Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу без його участі. Позов підтримав, просив його задовольнити.
Відповідач також подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтвердила всі викладені позивачем у позові факти та обставини, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 02 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 02.08.2003 року, про що зроблено запис за № 492. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі позивача з відповідачем народилась дитина - ОСОБА_3 . 
Після реєстрації шлюбу позивач з відповідачем проживали в будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Та після народження дитини позивач вирішив для поліпшення житлових умов сім`ї орендувати більше житло, в якому вистачить місця і для маленької дитини. У зв`язку із цим, 10.04.2023 року позивачем був укладений договір оренди квартири, загальною площею 82,3 м2, за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане підтверджується матеріалами справи та не спростовується учасниками.
Однак, як зазначає позивач, через рік після народження дитини, стосунки з відповідачем почали погіршуватись, відповідач відсторонилась від позивача та від дитини, не мала більше бажання приділяти увагу своєму чоловіку та дитині, та постійно погрожувала піти із сім`ї. А вже починаючи з березня 2024 року шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем, та ведення сумісного господарства остаточно припинились. Відповідач зібрала свої речі та фактично покинула позивача разом із малолітньою дитиною самих. Всі спроби позивача відновити нормальні сімейні стосунки не дали жодного результату. Позивач разом із донькою залишились проживати удвох за адресою: АДРЕСА_2 . 
Наразі сторони проживають окремо вже більше ніж півроку. За цей час примиритись із відповідачем не вдалось. Позивач вважає, що подальше подружнє життя з відповідачем неможливе, буде суперечити його інтересам, та інтересам дитини, а отже шлюб підлягає розірванню. 
Відповідач не заперечувала проти вказаних обставин та фактично їх підтвердила.
Відповідно до відомостей з податкової декларації позивача за 3 квартал 2024 року, він є фізичною особою-підприємцем та після відрахування обов`язкових платежів та податків, має дохід, достатній для самостійного утримання дитини. Крім того, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , позивач володіє автомобілем, що сприяє виконанню ним своїх батьківських обов`язків, та надає йому можливість без зволікань доставляти дитину не тільки до дитячого садка, але й, за потреби - до лікарні на обстеження та лікування, до лабораторії для здачі аналізів тощо. Також наявність автомобіля у позивача сприяє йому в швидкому та оперативному придбанні продуктів харчування, одягу, іграшок для дитини, за потреби - ліків.
Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданої дитячим садком «Світанок Заріччя», вона є вихованцем групи раннього розвитку та англійської мови продовженого дня. Дитина завжди є дуже охайною, доброю, працьовитою та комунікабельною, жваво цікавиться іграми, освітнім матеріалом та дотримується виховного процесу. Вдома завжди отримує увагу та підтримку. Добре вихована. Батько дитини ОСОБА_1 регулярно цікавиться всіма питаннями, що стосуються навчання дитини, її розвитку, здоров`я та виховання, підтримує постійний зв`язок з вихователями дитини та керівництвом навчального закладу, приймає участь та підтримує ініціативи, пов`язані з життям групи та закладу. Матір дитини на заняття дитину не приводила і не забирала жодного разу, з викладачами не спілкується, інтересу не виявляє. 
Надаючи оцінку встановленим фактам, суд виходить з наступного.
В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України Про міжнародне приватне право від 23.06.2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини.
Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається.
Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.
Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін.
Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.
Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). 
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
В даному випадку, як вбачається із поданого позову, позивач зазначає, що його дитина наразі постійно проживає із ним, позивач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, просить визначити місце проживання дитини разом із ним. 
При цьому, відповідачка проти задоволення позову не заперечує. 
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 61-14859св19, за загальним правилом, за відсутності спору щодо того, з ким з батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи з батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.
В даному ж випадку, позиції сторін щодо предмету спору об`єктивно підтверджуються письмовими доказами, зосередженими в матеріалах справи: договором оренди квартири, де проживає позивач разом з дитиною, його податковою декларацією, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, характеристикою доньки сторін, виданою дитячим садком тощо. 
З огляду на викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також враховуючи факт створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з її батьком - позивачем по справі, та встановлення факту, що він є особою, яка самостійно, без участі матері, виховує та утримує неповнолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Водночас, суд наголошує на тому, що визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною, оскільки відповідно до ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 24, 56, 110, 112, 141, 160, 161, 181, 182 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 258, 265, 274, 275, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту - задовольнити.
Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02.08.2003 року, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 02.08.2003 року, про що зроблено запис за № 492. 
Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою, яка самостійно, без участі матері, виховує та утримує неповнолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя        С.С. Федоріщев