ОКРЕМА ДУМКА
судді Верховного Суду Бакуліної С.В.
07 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/62/25 
за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 (головуючий суддя - Савицький Я.Ф. судді: Діброва Г.І., Ярош А.І.) та рішення Господарського суду Одеської області від 26.03.2025 (суддя Литвинова В.В.)
у справі №916/62/25
за позовом виконувача обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАНБЕР ТРЕЙД"
про стягнення 9 578 689,97 грн,
1. Виконувач обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі за текстом також - прокурор) звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі за текстом також - Міська рада) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАНБЕР ТРЕЙД" (далі за текстом також - ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД") про стягнення з останнього до місцевого бюджету коштів у сумі 9 578 689,97 грн, з яких: 5 912 126,60 грн - заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, 584 587,57 грн 3% річних та 3 081 975,80 грн інфляційні нарахування.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор стверджує, що відповідач як замовник будівництва багатоповерхового житлового комплексу не виконав обов`язку, передбаченого підпунктами 3, 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 №132-ХІ (далі за текстом також - Закон №132-IX), і протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта не звернувся до Міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також не сплатив пайову участь до прийняття об`єкта в експлуатацію.
3. Господарський суд Одеської області рішенням від 26.03.2025 у справі №916/62/25, яке Південно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 04.02.2026, у задоволенні позовних вимог виконувача обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД" про стягнення 9 578 689,97 грн відмовив. Скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 у справі №916/62/25.
4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що:
(1) позовні вимоги прокурора є необґрунтованими, так як прокурор не врахував, що пайова участь не сплачується у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури (частина четверта статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі за текстом також - Закон №3038-V (у редакції до 01.01.2020) і пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (далі за текстом також Закон №132-IX); 
(2) у цьому випадку в будівництві відповідача є дитячий садок, тобто об`єкт соціальної інфраструктури, а саме на земельній ділянці кадастровий номер: 5110136900:10:001:0001, на якій введено в експлуатацію багатоповерховий житловий комплекс з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення, споруджується дитячий садок, що є об`єктом соціальної інфраструктури;
(3) крім цього на вказаній земельній ділянці розміщено медичний центр та проводить діяльність Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Медікап", а саме здійснює медичні послуги, тобто даний об`єкт також відноситься до категорії об`єктів соціальної інфраструктури в сфері охорони здоров`я;
(4) отримавши відповідь від Управління капітального будівництва Одеської міської ради, а саме про відсутність з 01.01.2021 правових підстав для залучення відповідача при будівництві за адресою: м. Одеса Люстдорфська дорога ріг вул. Академіка Філатова (1-6 черги будівництва), відповідач мав легітимні очікування, що цей виконавчий орган місцевої ради діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
5.  Апеляційний Суд також зауважив, що:
(1) нормами частини четвертої Закону №3038-V та підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX визначено, що пайова участь не сплачується у разі будівництва, зокрема, об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури. 
Логіка Закону полягає у тому, що якщо будуються об`єкти міської інфраструктури, то замовники таких об`єктів не сплачують кошти для створення і розвитку інфраструктури міста (бо вони вже беруть участь у створенні цієї інфраструктури шляхом фінансування будівництва відповідних об`єктів). Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №910/7196/24.
З огляду на висновки Верховного Суду, наведені у зазначеній постанові, слово "спорудження" у контексті підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX означає незавершену дію, процес будівництва. Так, у вказаній постанові Верховний Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам в аспекті пункту 2.7, абзацу 13 пункту 4.2 Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста в редакції, що діяла на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію, та підпунктів 2, 3, 4 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ щодо звільнення від сплати пайової участі за будівництво автостоянок, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач, розпочавши в 2019 році реконструкцію стоянки автомобільної критої, що є паркінгом, скористався своїм правом, наданим Порядком, не брати участь у розвитку інфраструктури;
(2) на земельній ділянці з кадастровим номером 5110136900:10:001:0001 будується об`єкт будівництва (комплекс, який складається з 6 черг), який фактично становить єдиний функціональний масив, де ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД" здійснює поетапне будівництво житлових будинків та об`єктів інфраструктури в рамках одного проєкту. 
Наявність дитячого садку у затвердженому проєкті підтверджує, що відповідач виконав (або зобов`язаний виконати) обсяг робіт із створення соціальної інфраструктури в районі забудови.
Факт спорудження на земельній ділянці з кадастровим номером 5110136900:10:001:0001 об`єкта соціальної інфраструктури - дитячого садка також підтверджується висновком будівельно-технічної експертизи від 10.02.2025 №1069/2025.
6. Одеська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема: 
(1) рішення Господарського суду Одеської області від 26.03.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 у справі №916/62/25 скасувати, позовні вимоги задовольнити повністю; 
(2) при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат у цій справі стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір за подачу позовної заяви, заяви про забезпечення позову, апеляційної скарги, касаційної скарги у цій справі за наступними реквізитами: Одеська обласна прокуратура, 65026, місто Одеса, вул. Італійська, 3, ЄДРПОУ 03528552, р/р UA808201720343100002000000564 в ДКСУ м. Київ.
7. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, прокурор посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом також - ГПК), зазначаючи, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах: 
(1) від 25.07.2018 у справі №910/19020/17, від 09.07.2020 у справі №910/9641/19, щодо обов`язку замовника будівництва збудувати одночасно з об`єктом основного призначення об`єкт соціальної інфраструктури, аби мати право бути звільненим від сплати пайового внеску; 
(2) від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22, від 23.05.2024 у справі №915/149/23, від 03.12.2024 у справі №910/6226/23, щодо часу, з якого припиняються відносини щодо забудови земельної ділянки та замовником будівництва (тобто кінцевого строку виконання зобов`язання щодо участі замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту).
8. Доводи скаржника зводяться, зокрема до того, що:
(1) орган фінансового контролю встановив факт порушення законодавства у вигляді несплати коштів пайової участі для створення і розвитку інфраструктури міста з боку замовника будівництва - ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД", що слугувало підставою для реагування прокурора на порушення інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом пред`явлення цієї позовної заяви;
(2) суди попередніх інстанцій безпідставно ототожнили два різних пункти - підстави для звільнення від сплат пайового внеску, передбачені пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX, яким встановлено, що пайова участь не сплачується у разі будівництва: 
- будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; 
- об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
При будівництві навчальних закладів (у цьому випадку дитячого садка), пайова участь не сплачується саме за це будівництво (за сам навчальний заклад), а не за весь об`єкт будівництва, в складі якого побудовано навчальний заклад.
Тоді як за другою підставою, в аспекті якої суди зауважили, що дитячий садок як об`єкт соціальної інфраструктури передбачено у проєкті будівництва і забудується відповідачем у майбутньому, законодавець розмежовує два окремі об`єкти будівництва - об`єкту основного призначення та об`єкту соціальної інфраструктури, що мають бути одночасно споруджені замовником будівництва для набуття ним права на звільнення від сплати коштів пайової участі.
На одночасність спорудження основного об`єкта будівництва та об`єкта соціальної інфраструктури (для звільнення від сплати пайового внеску), неодноразово звертав увагу і Верховний Суд у свої постановах;
(3) предметом позовних вимог у цій справі є стягнення коштів пайової участі за будівництво об`єкта першої черги будівництва, а не об`єкта 6 черги будівництва, в якому і планується будівництво приватного дитячого садка;
(4) введення об`єкта будівництва в експлуатацію є кінцевим моментом виконання забудовником зобов`язання щодо спати пайового внеску.
Тобто, саме на момент введення в експлуатацію конкретного об`єкта будівництва (першої черги будівництва) ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД" мало виконати обов`язок щодо участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси або шляхом введення в експлуатацію об`єкта соціальної інфраструктури, або шляхом сплати коштів, чого не зробило. Можливості виконати такий обов`язок у майбутньому, після введення самого об`єкту будівництва в експлуатацію, чинне законодавство не передбачає;
Проте на момент введення в експлуатацію спірного об`єкта будівництва (першої черги) замовник будівництва не ввів у експлуатацію жодного об`єкта соціальної інфраструктури ні у складі вказаної черги будівництва, ні на земельній ділянці, на якій його розміщено; 
(5) ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД" окремо такий об`єкт соціальної інфраструктури як медичний заклад не будувало, його будівництво жодною чергою будівництва багатоповерхового житлового комплексу не передбачалось і не передбачено на теперішній час. 
Передача в подальшому, після вводу об`єкта будівництва в експлуатацію, певних його приміщень в оренду третім особам за договором, стороною якого ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД" не являється, для надання медичних послуг зовсім не свідчить про будівництво об`єкта соціальної інфраструктури. 
Інформація про те, що вказане приміщення є закладом охорони здоров`я у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.
9. ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані рішення судів - без змін.
10. Доводи відповідача зводяться до того, що:
(1) наведені прокурором як підстава касаційного оскарження постанови Верховного Суду не стосуються застосування абзацу 6 підпункту 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, який застосували суди попередніх інстанцій у цій справі, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову.
Зокрема, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20.07.2022 в справі №910/9548/21, прокурор не звернув уваги, що висновки у цій справі лише підтверджують вищезазначені висновки судів попередніх інстанції, адже Верховний Суд підтвердив, що є винятки, коли пайова участь не сплачується, і ці випадки передбачені нормою, а саме абзацом 6 підпункту 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, яку обґрунтовано та законно застосували суди попередніх інстанцій;
(2) суди попередніх інстанцій встановили, що при будівництві багатоповерхового житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та дитячим садком на одній і тій самій земельній ділянці заплановано будівництво дитячого садку (об`єкта соціальної інфраструктури) одночасно з будівництвом шостої черги будівництва, замовник не повинен при будівництві кожної черги сплачувати пайову участь та доводити підстави для звільнення від її сплати в судовому порядку, тоді як прокурор намагається довести наявність в останнього заборгованості зі сплати пайових внесків при будівництві першої черги шестичергового будівництва житлового комплексу, що суди визначили необґрунтованим;
(3) посилаючись на акт Держаудитслужби, який відсутній в матеріалах справи, як і прийняті за його результатами рішення, та на норми права, які регулюють діяльність контролюючих органів, прокурор не зазначає, яке саме відношення вони мають до правовідносин, які розглядаються у цій справі, та яким чином суди попередніх інстанцій неправильно застосували ці норми та не врахували вказаний акт ревізії;
(4) суть пайової участі полягає в перерахуванні замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. В цьому випадку сам забудовник споруджує на земельній ділянці поряд з житловим будинком об`єкт соціальної інфраструктури, що відповідає завданням пайової участі, та жодним чином не порушує інтереси позивача в розвитку зазначеної інфраструктури;
(5) абзац 6 підпункту 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ не передбачає умову, за якою повинен бути споруджений об`єкт соціальної інфраструктури на час введення в експлуатацію однієї з черг будівництва (житлового будинку), та не передбачає одночасно будівництва об`єкта соціальної інфраструктури з кожною чергою будівництва.
Об`єктом будівництва на території земельної ділянки кадастровий номер 5110136900:10:001:0001 є не кожна окрема черга або секція, оскільки проєктування об`єкта будівництва (всіх його черг) здійснювалося на підставі одних містобудівних умов та обмежень, проєктною документацією передбачено 6 черг будівництва, що підтверджено експертним звітом, а весь комплекс будівель, які вводяться в експлуатацію окремо, але все ж є одним об`єктом.
Введення в експлуатацію окремої черги або секції будівництва не є введенням в експлуатацію об`єкта в цілому, а тому висновки стосовно наявності або відсутності об`єкта соціальної інфраструктури можливо зробити тільки після ведення всього комплексу будівель та споруд в експлуатацію, який знаходиться на одній сформованій земельній ділянці.
Ще однією підставою, що свідчить про відсутність підстав для сплати відповідачем пайової участі, є єдність земельної ділянки, на якій здійснюється будівництво об`єкта будівництва разом з об`єктом соціальної інфраструктури, а саме дитячим садком.
Позиція прокурора стосовно необхідності сплати пайової участі за кожною чергою будівництва на підставі того, що з кожною чергою будівництва одночасно не будується об`єкт соціальної інфраструктури, а саме дитячий садок, є необґрунтованими, оскільки ключовим в будівництві цілісного об`єкта є його будівництво за черговістю, визначеною в ескізному проєкті та спорудження на цій же земельній ділянці в порядку черговості об`єкта соціальної інфраструктури.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить стягнути з позивача - Міської ради судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн, понесені відповідачем при розгляді справи судом касаційної інстанції, вказуючи на те, що докази на підтвердження судових витрат будуть надані суду касаційної інстанції протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду
11. Верховний Суд постановою від 07.05.2026 касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнив частково.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 26.03.2025 у справі №916/62/25 скасував
Справу №916/62/25 передав на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
12. Не погоджуюсь з таким рішенням Верховного Суду, так як вважаю, що визначена скаржником підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) не знайшла свого підтвердження, що є підставою для закриття цього касаційного провадження на підставі пункт 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, про що мною як головуючою було підготовлено проєкт відповідної ухвали з таким мотивуванням.
13. Касаційне провадження у цій справі Верховний Суд відкрив на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
14. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
15. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
16. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК (що визначив сам скаржник у цій справі), покладається на скаржника.
17. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
18. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
19. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
20. Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
21. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
22. Оскільки процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, для розуміння відповідних термінів необхідно звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
23. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
24. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
25. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
26. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
27. Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
28. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК, зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
(1) від 25.07.2018 у справі №910/19020/17, від 09.07.2020 у справі №910/9641/19, щодо обов`язку замовника будівництва збудувати одночасно з об`єктом основного призначення об`єкт соціальної інфраструктури, аби мати право бути звільненим від сплати пайового внеску; 
(2) від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22, від 23.05.2024 у справі №915/149/23, від 03.12.2024 у справі №910/6226/23, щодо часу, з якого припиняються відносини щодо забудови земельної ділянки та замовником будівництва (тобто кінцевого строку виконання зобов`язання щодо участі замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту).
29. Надаючи оцінку доводам скаржника у межах визначеної ним (скаржником) підстави касаційного оскарження щодо неврахування судами правових висновків у вказаних справах, необхідно виходити з такого. 
30. У справі №910/19020/17 предметом розгляду були вимоги про визнання недійсними з моменту укладення договорів пайової участі та стягнення грошових коштів як наслідків надійності цих правочинів, обґрунтовані тим, що позивач є забудовником, категорія яких не залучається до сплати пайової участі у зв`язку з одночасним спорудженням в складі об`єкта будівництва, крім будинків (за якими сплачено пайову участь), об`єктів соціальної інфраструктури (дитячих дошкільних установ) на тій же земельній ділянці, а також тим, що оспорювані правочини укладені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, зміст договорів пайової участі прямо суперечить вимогам законодавства, договори пайової участі укладені проти волі позивача та третьої особи.
31. Суд першої інстанції, з яким фактично погодився апеляційний суд з урахуванням внесених ним змін до резолютивної частини рішення суду першої інстанції, а саме викладення пункту другого резолютивної частини рішення суду першої інстанції в новій редакції, позов задовольнив повністю.
32. Верховний Суд постановою від 25.07.2018 у справі №910/19020/17 рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін, мотивуючи своє рішення правильністю висновків судів попередніх інстанцій стосовно того, що:
(1) укладення оспорюваних договорів пайової участі прямо суперечить вимогам абзацу шостого пункту 4 статті 40 Закону №3038-V, оскільки позивач, який є замовником будівництва, здійснює спорудження на земельній ділянці в складі об`єкта будівництва, крім житлових будинків, і об`єктів соціальної сфери, позивач не повинен залучатись до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а відтак не повинен укладати договори про сплату такої пайової участі;
(2) позивач і третя особа укладали договори пайової участі під впливом тяжких для них обставин і на вкрай невигідних умовах. Без укладення позивачем оспорюваних договорів неможливо було б ввести об`єкти в експлуатацію чи порушувались би права третіх осіб (інвесторів). Отже, укладаючи оспорювані договори пайової участі, позивач і третя особа не діяли вільно, а укладення таких договорів не відповідало їх волі, а відтак, наведені обставини у сукупності є підставою визнання таких договорів пайової участі недійсними;
(3) зважаючи на імперативні приписи абзацу 6 частини четвертої статті 40 Закону №3038-V, підтвердження наявними в матеріалах справи документами та матеріалами здійснення позивачем спорудження в складі об`єкта будівництва на цій земельній ділянці і об`єктів соціальної інфраструктури, позивач не повинен залучатись до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а відтак позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів пайової участі та застосування наслідків недійсності вказаних правочинів (повернення отриманого по недійсних договорах) є обґрунтованими, такими, що підтверджуються належними та допустимими доказами, та підлягаю задоволенню в повному обсязі.
33. У справі №910/9641/19 предметом розгляду були вимоги про визнання недійсним з моменту укладення договір пайової участі, мотивовані тим, що:
- зміст договору пайової участі прямо суперечить вимогам законодавства, що є підставою для визнання його недійсним в силу частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК), так як до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій же земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури (абзац 6 частини четвертої статті 40 Закону №3038-V);
- договір пайової участі був укладений позивачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що передбачено статтею 233 ЦК, а також проти волі позивача, що не відповідає частині третій статті 203 ЦК.
34. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позов задовольнив повністю.
35. Верховний Суд постановою від 09.07.2020 у справі №910/9641/19 рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій про те, що укладення оспорюваного договору пайової участі прямо суперечить імперативним вимогам абзацу 6 пункту 4 статті 40 Закону №3038-V, з врахуванням встановлених господарськими судами обставин, що позивач, який є замовником будівництва, здійснює спорудження на земельній ділянці у складі об`єкта будівництва, крім житлових будинків, і об`єктів соціальної інфраструктури.
36. При цьому в межах визначеної скаржником підстави касаційного оскарження (пункт 2 частини другої статті 287 ГПК) Верховний Суд зазначив про відсутність правових підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №910/19020/17, зауваживши, що:
- порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту має відповідати Закону №3038-V, а орган місцевого самоврядування лише деталізує його у своєму акті, норми якого не можуть суперечити імперативним приписам цього Закону, зокрема припису абзацу 6 частини четвертої статті 40 Закону №3038-V;
- Закон №3038-V не встановлює умовою для незалучення замовника до пайової участі передачу споруджених об`єктів соціальної інфраструктури до комунальної власності територіальної громади міста та не вимагає, щоб вартість будівництва об`єктів соціальної інфраструктури дорівнювала або перевищувала розмір пайової участі за об`єктом.
37. Посилаючись на неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду, викладеної у наведених постановах, скаржник (прокурор) за текстом касаційної скарги цитує висновок стосовно того, що: "щодо звільнення від сплати коштів пайової участі замовників об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури, то зазначена норма застосовується у випадку, коли замовник будівництва об`єкта основного призначення на виділеній йому під таке будівництво земельній ділянці одночасно з будівництвом об`єкта споруджує на цій земельній ділянці об`єкт соціальної інфраструктури, який призначений для обслуговування мешканців відповідного мікрорайону чи району - дошкільний чи навчальний заклад, заклади медичного чи оздоровчого призначення, центри соціальної реабілітації чи соціальної допомоги, інтернати, будинки пристарілих, соціальні аптеки, будівлі побутового обслуговування, громадського харчування тощо, які замовник будівництва погоджується збудувати добровільно за погодженням із органом місцевого самоврядування в рамках планового забезпечення відповідної території (мікрорайону, району) необхідним елементом соціальної інфраструктури згідно з відповідною затвердженою містобудівною документацією на місцевому рівні (генеральний план населеного пункту, план зонування території, детальний план території).".
38. Проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов у аспекті висновків судів попередніх інстанцій, які стали підставою для відмови в задоволенні позову у цій справі №916/62/25, та доводів касаційної скарги на спростування таких висновків, необхідно зауважити, що правовідносини сторін у наведених скаржником справах є неподібними зі справою, що переглядається, насамперед за предметом та підставами позовів, а також фактичними обставинами.
39. У справах №910/19020/17, №910/9641/19 предметом розгляду були вимоги зокрема, про визнання недійсними договорів пайової участі, задовольняючи які суди попередніх інстанцій, з якими погодився Верховний Суд, виходили з того, що укладення таких у спірному випадку прямо суперечить вимогам абзацу шостого пункту 4 статті 40 Закону №3038-V, оскільки позивач, який є замовником будівництва та здійснює спорудження на земельній ділянці в складі об`єкта будівництва крім житлових будинків і об`єктів соціальної сфери, не повинен залучатись до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а відтак не повинен укладати договори про сплату такої пайової участі.
40. Тоді як у цій справі №916/62/25 предметом розгляду є вимоги про стягнення з відповідача як замовника будівництва коштів пайової участі за наслідками прийняття та введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а саме першої черги будівництва, відмовляючи в задоволенні яких суди попередніх інстанцій виходили з того, що на одній земельній ділянці будується об`єкт будівництва (комплекс, який складається з 6 черг), який фактично становить єдиний функціональний масив, де відповідач здійснює поетапне будівництво житлових будинків та об`єктів інфраструктури в рамках одного проєкту, в тому числі об`єкта соціальної інфраструктури - дитячого садка (шоста черга будівництва), внаслідок чого замовник не повинен залучатись до пайової участі у розвитку інфраструктури міста на підставі абзацу 6 підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ.
41. При цьому варто врахувати, що наведені (процитовані) скаржником (прокурором) правові висновки є загальними висновками щодо одночасного з будівництвом об`єкта спорудження замовником будівництва на цій земельній ділянці об`єкта соціальної інфраструктури для звільнення від сплати коштів пайової участі замовників об`єктів будівництва, в межах яких (правових висновків) скаржник (прокурор) не спростовує наведених висновки судів попередніх інстанцій, зокрема не доводить, що наведене у вказаних постановах Верховного Суду є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права, зокрема абзацу 6 підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
42. Посилання на наведену правову позицію Верховного Суду скаржник (прокурор) наводить в обґрунтування своєї позиції стосовно того, що на момент введення в експлуатацію спірного об`єкта будівництва (першої черги будівництва) замовник будівництва не ввів в експлуатацію жодного об`єкта соціальної інфраструктури ні у складі вказаної черги будівництва, ні на земельній ділянці, на якій його розміщено, тоді як у наведених справах №910/19020/17, №910/9641/19 Верховний Суд не виснував про одночасність спорудження об`єкта соціальної інфраструктури з основним об`єктом будівництва в аспекті черговості прийняття та введення в експлуатацію об`єкта в цілому (його частини, черги, секції тощо), зокрема не виснував про те, що:
(1) замовник будівництва об`єкта основного призначення на виділеній йому під таке будівництво земельній ділянці (для звільнення від сплати коштів пайової участі) одночасно з будівництвом об`єкта споруджує на цій земельній ділянці об`єкт соціальної інфраструктури щодо кожної окремої частини, черги, секції будівництва;
(2) відсутність об`єкта соціальної інфраструктури на момент введення першої із шести черг (або з іншої кількості частин, черг, секцій) будівництва та/або невведення його в експлуатацію разом із першою із шести черг будівництва (при умові, що його будівництво передбачено у шостій черзі будівництва) є підставою для незастосування норми, яка передбачає, що пайова участь не сплачується у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
43. За наведеного необхідно звернути увагу на встановлені судами попередніх інстанцій обставини у справах №910/19020/17, №910/9641/19, у межах яких Верховний Суд виснував про одночасність спорудження об`єкта соціальної інфраструктури з будівництвом основного об`єкта, зокрема на те, що:
(1) у справі №910/19020/17 суди встановили, що спірними договорами передбачено, що їх предметом є сплата пайової участі у зв`язку з будівництвом житлових будинків "в складі проєкту будівництва багатоповерхових житлових будинків з торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначення" позивач на цій же земельній ділянці побудував навчальний дошкільний заклад на 120 місць (1 черга будівництва) та веде будівництво дитячого дошкільного навчального закладу на 260 місць;
(2) у справі №910/9641/19 суди встановили, що на виконання Містобудівних умов та обмежень, а також договірних зобов`язань, замовник одночасно із спорудженням житлового будинку у складі об`єкта будівництва здійснив спорудження на цій же земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури, а саме: дитячої дошкільної установи на 120 місць та дитячого дошкільного навчального закладу на 260 місць, 
що, в свою чергу, свідчить про те, що виснуючи про відповідне (пункт 58 цієї ухвали), Верховний Суд, у тому числі, виходив із встановлених судами попередніх інстанцій обставин, зокрема з того, що на момент розгляду спору про визнання недійсними договорів пайової участі замовник вже побудував один об`єкт соціальної інфраструктури та веде будівництво іншого (справа №910/19020/17), одночасно із спорудженням житлового будинку у складі об`єкта будівництва здійснив спорудження на цій же земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури (справа №910/9641/19), що також обумовлено встановленими судами обставинами стосовно того, що будівництво навчального дошкільного закладу на 120 місць передбачалось у першій черзі будівництва, які (обставини) очевидно є відмінними від обставин цієї справи №916/62/25, у якій суди встановили, що будівництво об`єкта соціальної інфраструктури - дитячого садка запроєктовано у шостій черзі будівництва.
44. Крім цього необхідно врахувати, що в аспекті посилання на позицію Верховного Суду (пункт 58 цієї ухвали), викладену в постановах від 25.07.2018 у справі №910/19020/17, від 09.07.2020 у справі №910/9641/19, скаржник (прокурор) не доводить помилковість висновків судів попередніх інстанцій у цій справі №916/62/25, зокрема, суду апеляційної інстанції, який виходив з того, що:
(1) логіка закону (норм частини четвертої статті 40 Закону №3038-V та підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX) полягає у тому, що якщо будуються об`єкти міської інфраструктури, то замовники таких об`єктів не сплачують кошти для створення і розвитку інфраструктури міста (бо вони вже беруть участь у створенні цієї інфраструктури шляхом фінансування будівництва відповідних об`єктів).
Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №910/7196/24;
(2) з огляду на висновки Верховного Суду, наведені у вищезазначеній постанові, слово "спорудження" у контексті підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX означає незавершену дію, процес будівництва. Так, у вказаній постанові Верховний Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам в аспекті, зокрема, підпунктів 2, 3, 4 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ щодо звільнення від сплати пайової участі за будівництво автостоянок, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач, розпочавши в 2019 році реконструкцію стоянки автомобільної критої, що є паркінгом, скористався своїм правом не брати участь у розвитку інфраструктури.
45. У справі №643/21744/19 предметом розгляду були вимоги про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури, мотивовані тим, що відповідач є замовником реконструкції гаражного боксу під кафе, який (об`єкт будівництва) був введений в експлуатацію відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з огляду на що відповідач як замовник будівництва відповідно до статті 40 Закону №3038-V та Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста був зобов`язаний взяти пайову участь у розвитку соціальної та інженерно-транспортної структури міста шляхом укладення з позивачем відповідного договору та перерахування до міського бюджету грошового внеску. 
46. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову з огляду на те, що з 01.01.2020 стаття 40 Закону №3038-V, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, втратила чинність, тому й обов`язок відповідача укласти відповідний договір на час розгляду справи судом відсутній. 
47. Велика Палата Верховного Суду постановою від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду змінила, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині ці рішення судів залишила без змін.
48. Змінюючи мотивувальну частину рішень судів попередніх інстанцій, Велика Палата Верховного Суду виходила, зокрема, з того, що:
(1) за змістом пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, відповідно до якого договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту;
(2) стаття 40 Закону №3038-V визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію згідно з частиною другою статті 331 ЦК забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону №3038-V після втрати нею чинності.
Крім цього пунктом 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають;
(3) оскільки з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону №3038-V, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом;
(4) замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК;
(5) у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування. 
49. У справі №910/9548/21  предметом розгляду були вимоги про стягнення збитків, завданих внаслідок несплати відповідачем пайової участі у розвитку інфраструктури міста, мотивовані тим, що відповідач усупереч положенням статті 40 Закону №3038-V (чинної станом на 27.04.2016 - дату видачі дозволу на будівельні роботи) та пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ протягом 2020 року не перерахував до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури міста у розмірі 2% вартості будівництва об`єкта.
50. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, у позові відмовив повністю, зокрема з огляду на те, що внаслідок внесення до законодавства змін, відповідно до яких було виключено статтю 40 Закону №3038-V, обов`язок відповідача щодо необхідності укладення договору пайової участі та сплати пайової участі перестав існувати, а передбачений у абзаці другому пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ обов`язок замовників будівництва протягом 2020 року перерахувати пайову участь до відповідних місцевих бюджетів не стосується спірного випадку, а стосується лише тих випадків, коли із цими замовниками були укладені договори про сплату пайової участі до 01.01.2020. Ураховуючи вказані зміни законодавства з 01.01.2020 та станом на момент розгляду цієї справи судом, відсутні положення закону, які б зобов`язували відповідача сплачувати заявлену прокурором суму пайової участі.
51. Верховний Суд постановою від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 вказані рішення судів скасував, справу передав на новий розгляд, мотивуючи своє рішення з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, у аспекті правозастосування положень Закону №3038-V та Закону №132-ІХ, зокрема тим, що:
(1) відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру;
(2) для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію;
(3) якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК.
52. У справі №910/21307/21 предметом розгляду були вимоги про стягнення грошових коштів, обґрунтовані тим, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та щодо сплати пайової участі у визначені законодавством строки, в зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість щодо сплати пайової участі.
53. Суд першої інстанції позов задовольнив, мотивуючи своє рішення, зокрема, тим, що дозвіл на виконання будівельних робіт був наданий 28.05.2020, однак відповідач не виконав свій обов`язок, передбачений пунктом 3 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX, не звернувся до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва.
54. Апеляційний суд вказане рішення скасував та ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив повністю з огляду на те, що з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону №3038-V, яка передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Отже, у період отримання позивачем дозволу на виконання будівельних робіт та сертифіката про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проєктній документації та підтвердження його готовності до експлуатації, а також станом на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача сплачувати відповідні кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста.
55. Верховний Суд постановою від 13.12.2022 у справі №910/21307/21 постанову апеляційного суду скасував, рішення суду першої інстанції залишив в силі, мотивуючи своє рішення з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, зокрема тим, що:
(1) суд апеляційної інстанції не врахував, що обов`язок відповідача як замовника будівництва здійснити оплату пайового внеску у 2020 році визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX, а також положеннями приведеного у відповідність до цього Закону Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, який, в свою чергу, передбачає залучення замовників до пайової участі на підставі укладеного з ним договору;
(2) відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції безпідставно обмежився лише посиланням на норми Закону №132-IX, відповідно до яких статтю 40 виключно із Закону №3038-V, та не навів жодних мотивів незастосування норм, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, зокрема, пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX, який передбачає обов`язок сплачувати пайовий внесок протягом 2020 року та містить норми щодо визначення його розміру, а також Порядку, який є дійсним та чинним, а тому в силу положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 144 Конституції України розповсюджується на всю територію міста Києва та підлягає обов`язковому виконанню замовниками будівництва/реконструкції об`єктів, розташованих на його території, тобто є муніципальним нормативно-правовим актом, який має обов`язкову юридичну силу на відповідній території;
(3) з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, та враховуючи, що у цій справі будівництво об`єкту розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Наведене свідчить про помилковість висновків суду апеляційної інстанції про те, що з 01.01.2020 та станом на момент розгляду цієї справи судом відсутні положення закону, які б зобов`язували відповідача сплачувати заявлену позивачем суму пайової участі та правильність висновків суду першої інстанції про те, що положеннями Закону №132-ІХ визначено обов`язок замовника будівництва (Відповідача) сплатити пайову участь до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, а також розмір пайової участі і порядок її сплати.
56. У справі №916/2709/22 предметом розгляду були вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі замовника у розвитку населеного пункту, мотивовані тим, що відповідач як замовник будівництва групи багатоквартирних житлових будинків з паркінгами та торгівельним центром не виконав вимог статті 40 Закону №3038-V щодо укладення з позивачем договору про пайову участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів та сплати зазначеної пайової участі.
57. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з огляду на те, що внаслідок порушення відповідачем зобов`язання з укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту (під час чинності статті 40 Закону №3038-V) та сплати пайового внеску у позивача виникло право вимагати стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК, оскільки саме такий спосіб захисту є ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування. Однак з огляду на положення вказаної норми та абзацу 2 пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX визначення розміру пайової участі як безпідставно збережених коштів та неотриманих доходів до місцевого бюджету можливе лише на підставі загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта. За відсутності в матеріалах справи доказів щодо дійсної загальної кошторисної вартості об`єкту, яка має бути базою для обчислення розміру пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до вимог законодавства, недоведеною є величина пайової участі, заявленої до стягнення.
58. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове, яким позов задовольнив, так як вважав помилковим застосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 40 Закону №3038-V (в редакції, яка діяла до 31.12.2019) щодо визначення розміру пайової участі на підставі загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, оскільки перерахування коштів пайової участі протягом 2020 року мало здійснюватися в розмірі та в порядку, визначеному нормами пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ. Наданий позивачем розрахунок розміру пайової участі є обґрунтованим та арифметично правильним.
59. Верховний Суд постановою від 07.09.2023 у справі №916/2709/22 постанову суду апеляційної інстанції залишив без змін, мотивуючи своє рішення, зокрема, тим, що:
(1) відхилив доводи відповідача про те, що передбачений у абзаці 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX обов`язок замовників будівництва протягом 2020 року перераховувати пайову участь до відповідних місцевих бюджетів стосується лише тих випадків, коли із цими замовниками були укладені відповідні договори про сплату пайової участі до 01.01.2020, тоді як з вказаної дати у замовників відсутній обов`язок перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, а отже, у період отримання відповідачем сертифікату та на момент подання касаційної скарги відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало його сплачувати відповідні кошти пайової участі у розвиток інфраструктури територіальної громади.
Наведені твердження відповідача ґрунтуються на помилковому тлумаченні ним положень зазначеної правової норми та суперечать висновкам Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах, зокрема викладеним у постановах від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 і від 20.07.2022 у справі №910/9548/21;
(2) зважаючи на встановлення на підставі наданих учасниками справи доказів обставин, які свідчать про закінчення відповідачем будівництва спірного об`єкта у жовтні 2020 року із отриманням сертифікату готовності об`єкта до експлуатації 17.11.2020 та водночас відсутності укладення ним з позивачем договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту до 01.01.2020, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин норм абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, які встановлюють розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року;
(3) доводи відповідача про відсутність у матеріалах справи належних, допустимих та достатніх доказів визначення позивачем величини пайової участі, заявленої до стягнення за даним позовом, не підлягають прийняттю до уваги відповідно до вимог статті 300 ГПК, оскільки суперечать обставинам, встановленим судом апеляційної інстанції, який перевірив наданий позивачем розрахунок розміру величини пайової участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів, визнавши його обґрунтованим і арифметично правильним.
Апеляційний суд з`ясував, зокрема, що розмір (величина) пайової участі замовника будівництва позивач визначив відповідно до Закону №132-ІХ та Положення, виходячи з наявних у нього відомостей щодо загальної площі квартир, визначеної в експертному звіті щодо розгляду проєктної документації, і на підставі опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади;
(4) норма підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ визначає порядок звернення замовника будівництва до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та розгляду такої заяви. Положення цієї норми перебувають у взаємозв`язку з положеннями підпункту 1 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, адже під час здійснення розрахунку пайової участі орган місцевого самоврядування керується приписами підпункту 1 щодо розміру пайової участі, який, в свою чергу, визначається, зокрема, на підставі документів, наданих замовником будівництва.
60. У справі №915/149/23 предметом розгляду були вимоги про стягнення грошових коштів пайової участі, обґрунтовані тим, що порядок сплати коштів пайової участі у 2020 році регулювався пунктом 2 Прикінцевих те перехідних положень Закону №132-IX, а будівництво об`єкту розпочато 15.09.2020, з огляду на що у відповідача виник обов`язок упродовж 10 днів з початку будівництва звернутися із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
61. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив повністю з огляду на те, що за змістом Закону №132-IX та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 статтю 40 та інші положення, які регулюють питання пайової участі, виключено з Закону №3038-V, а тому у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020. Таким чином у відповідача був відсутній обов`язок сплатити на адресу позивача грошові кошти пайової участі.
62. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове про задоволення позову з огляду на те, що у цій справі будівництво об`єкта розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Замовник будівництва (відповідач) з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 та постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, зобов`язаний перерахувати органу місцевого самоврядування (позивачу) безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 ЦК.
Розмір пайової участі визначений на підставі підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX та становить 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.
63. Верховний Суд постановою від 23.05.2024 у справі №915/149/23 постанову апеляційного суду залишив без змін, зокрема з огляду на те, що з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, та Верховного Суду, викладеної у постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22, вважав, що висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову прокурора про стягнення з відповідача як замовника будівництва, що здійснювалося у 2020 році із прийняттям об`єкту торгового комплексу в експлуатацію у 2021 році пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту зроблені із правильним застосуванням положень абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX та узгоджуються із наведеними вище висновками Верховного Суду.
64. У справі №910/6226/23 предметом розгляду були вимоги про стягнення пайового внеску на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, обґрунтовані тим, що відповідач не виконав свого обов`язку, передбаченого підпунктами 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX, протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта не звернувся до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також не сплатив пайову участь до прийняття об`єкта в експлуатацію.
65. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, задовольнив позов повністю з огляду на те, що відповідач у встановлений пунктом 4 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX строк - протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта, не звернувся до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та пайовий внесок не сплатив. Ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 14.12.2021 у справи №643/21744/19, відповідач зобов`язаний перерахувати позивачу безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 ЦК.
66. Верховний Суд постановою від 03.12.2024 у справі №910/6226/23 рішення судів попередніх інстанцій скасував та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
67. Передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд урахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, та Верховного Суду, викладену в постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22, при цьому в межах визначеної підстави касаційного оскарження (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК) та поставлених перед Судом питань, зокрема, щодо дати здійснення розрахунку пайової участі, зауважив, що:
(1) задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема з того, що в матеріалах справи наявні сертифікати готовності об`єктів, які підтверджують їх готовність до експлуатації, втім ключовим і визначальним у цьому спорі, з врахуванням підстави позовних вимог та можливості застосування статті 1212 ЦК, є саме строк, коли забудовник порушив визначенні законом зобов`язання;
(2) застосування позивачем при здійсненні розрахунку розміру пайової участі на підставі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку на його сплату, прямо суперечить статті 5 ЦК.
Станом на момент виникнення між сторонами спірних відносин за приписами підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ було чітко визначено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Відтак, пайовий внесок замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли орган місцевого самоврядування дізнався про його несплату замовником, оскільки одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Наведене свідчить про передчасність висновків судів попередніх інстанцій, адже суди попередніх інстанцій не встановили, з якого моменту замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, з врахуванням наявності трьох об`єктів, їх площі, що підлягає сплаті та пункту 4.2 Порядку, адже, скаржник, у своїх доводах, окрім іншого, звертав увагу суду під час розгляду справи, що у пункті 4.2 Порядку міська рада конкретизувала, що до пайової участі у розвитку інфраструктури не залучаються замовники, зокрема, у разі нового будівництва та / або реконструкції на території міста Києва, зокрема: об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу), технічних приміщень. Суди попередніх інстанцій не надали належного обґрунтування зазначеним обставинам, що мало наслідком передчасність і висновків щодо задоволення позовних вимог.
68. Посилаючись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22, від 23.05.2024 у справі №915/149/23, від 03.12.2024 у справі №910/6226/23, скаржник (прокурор) за текстом касаційної скарги стверджує, що в силу наведених правових висновків, зокрема стосовно того, що "прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються", відповідач на момент введення конкретного об`єкта будівництва (першої черги будівництва) мав виконати обов`язок щодо участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури або шляхом введення в експлуатацію об`єкта соціальної інфраструктури, або шляхом сплати коштів, чого не зробив, а можливість виконати такий обов`язок у майбутньому, після введення самого об`єкта в експлуатацію, чинне законодавство не передбачає.
69. При цьому в аспекті посилання на вказані постанови Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду скаржник (прокурор) за текстом касаційної скарги не спростовує висновки судів попередніх інстанцій у цій справі, зокрема не доводить, що наведені правові висновки є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права, а саме абзацу 6 підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, зокрема, у світлі того, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що замовник (відповідач) не повинен залучатись до пайової участі у розвитку інфраструктури міста на підставі наведеної норми, яка визначає, що пайова участь не сплачується у разі будівництва на земельній ділянці, що підлягає забудові, об`єктів соціальної інфраструктури.
70. У наведених скаржником (прокурором) справах №643/21744/19 (предмет розгляду якої були вимоги про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури), №910/9548/21, №910/21307/21, №916/2709/22, №915/149/23, №910/6226/23 (предметом розгляду яких були вимоги про стягнення грошових коштів пайової участі, як підлягали сплаті за будівництво житлової/нежитлової забудови), в яких, вказуючи, що норми статті 40 Закону №3038-VI визначали обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а за змістом підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію, Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду не вирішували питання щодо застосування до спірних у цих справах правовідносин абзацу 6 підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, зокрема в аспекті звільнення замовника будівництва від сплати коштів пайової участі, яка (пайова участь) в силу цієї норми не сплачується замовником будівництва у разі будівництва об`єктів за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
71. Тобто у жодній з наведених справ, зокрема тих, предметом розгляду в яких вибули вимоги про стягнення із забудовника будівництва коштів пайової участі, обов`язок щодо сплати яких виникає в силу наведених норм та прив`язується до прийняття об`єкта в експлуатацію, Верховний Суд не вирішував питання щодо звільнення замовників об`єктів будівництва від сплати коштів пайової участі за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури, чим мотивували відмову в задоволенні позову суди попередніх інстанцій у цій справі №916/62/25, що скаржник (прокурор) за текстом касаційної скарги в межах визначеної ним підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) з посиланням на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у наведених ним постановах жодним чином не спростовує.
72. Тоді як для спростування висновків судів попередніх інстанцій, наведених в оскаржуваних рішеннях судів у цій справі, скаржнику (прокурору) в межах визначної ним підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) недостатньо лише посилатись на правову позицію у справі, яка є подібною за суб`єктним складом та предметом спору, він повинен довести, що зазначені ним правові позиції Верховного Суду щодо застосування конкретних норми права у подібних відносинах є свідченням порушення судами норм матеріального права, яке полягає у неправильному їх тлумаченні, застосуванні норм, які не підлягали застосуванню, або незастосуванні норм, які підлягали застосуванню, чого скаржник в аспекті посилання на вищенаведені правові позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду не зробив.
73. З огляду на наведене, проаналізувавши зміст усіх визначених скаржником постанов у аспекті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанцій у цій справі, які стали підставою для відмови у задоволенні позову, можна дійти висновку, що висновки Верховного Суду в наведених скаржником (прокурором) постановах (в цілому або в зазначеній ним частині) та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними як через відмінність за суб`єктним складом, предметом, підставами позовів, відповідним правовим регулюванням та встановленими судами фактичними обставинами, так і за змістовим критерієм через відмінність спірних питань, що формують зміст правовідносин з урахуванням їх специфіки, що, в свою чергу, виключає подібність правовідносин у вказаних справах.
74.  При цьому варто зауважити, що доводи скаржника (прокурора) стосовно того, що: (1) орган фінансового контролю встановив факт порушення законодавства у вигляді несплати коштів пайової участі для створення і розвитку інфраструктури міста з боку замовника будівництва - ТОВ "ХАНБЕР ТРЕЙД", що слугувало підставою для реагування прокурора на порушення інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом пред`явлення цієї позовної заяви; (2) суди попередніх інстанцій безпідставно ототожнили два різних пункти - підстави для звільнення від сплат пайового внеску, передбачені пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX, яким встановлено, що пайова участь не сплачується у разі будівництва, наведені за текстом касаційної скарги безвідносно до правових висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладених у вищезазначених постановах.
75. Наведене свідчить, що визначена скаржником - Одеською обласною прокуратурою підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 26.03.2025 у справі №916/62/25 не знайшла свого підтвердження, що є підставою для закриття цього касаційного провадження на підставі пункт 5 частини першої статті 296 ГПК.
76. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, касаційне провадження за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 26.03.2025 у справі №916/62/25 належало закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК з постановленням відповідної ухвали.
Окрема думка складена відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С. Бакуліна