КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3082/25
Провадження № 2/488/643/26
РІШЕННЯ
Іменем України

16.01.2026 року          м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва
у складі головуючого судді Щеглової Я.В.,
за участю секретаря судового засідання Чемерової Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Південна товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

28.07.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 22.09.2025, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 565 від 09.09.1994, зареєстрований Південною товарною біржою, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; а також просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування з законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що є спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Спадкову справу № 185/2020 заведено 04.12.2020 П`ятою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом відмовлено з огляду на те, що правовстановлюючі документи на спадкове майно померлого не відповідають вимогам чинного законодавства.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.08.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі.
Відзиву на позов від відповідача до суду не надійшло.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.09.2025 прийнята до розгляду заява про зміну предмету позову в редакції, що надійшла до суду 22.09.2025.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.10.2025 у П`ятої миколаївської державної нотаріальної контори за клопотанням позивача витребувано копію спадкової справи № 185/2020.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.10.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
Судове засідання, призначене на 11.12.2025 було відкладено у зв`язку з відсутністю електропостачання в будівлі суду.
У судове засідання, призначене на 16.01.2026 сторони та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені своєчасно і належним чином.
За такого, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін за наявними у справі доказами.
Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис № 449 від 14.07.2020 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 8).
Спадкоємцями першої черги після його смерті є дружина спадкодавця позивач ОСОБА_1 та його сини ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття та про відмову від спадщини відповідно. Наявними у спадковій справі № 185/2020 доказами підтверджується, що інші спадкоємці, які б звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 відсутні.
Однак, постановою П`ятої миколаївської державної нотаріальної контори від 24.06.2025 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 . Підставою для такої відмови є те, що договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку укладений на Південній товарній біржі та нотаріально не засвідчений.
З матеріалів справи встановлено, що 09.09.1994 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) на Південній товарній біржі укладено договір № 565 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме цілого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Цей житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 496 кв. м, надлишки 41 кв. м. Будівлі та споруди: А – житловий будинок глинобитний, обкладений цеглою, Ж – гараж цегляний, Г – вбиральня дерев`яна, а1 – навіс б/общ., Б – сарай цегляний, Дпу – погріб цегляний, № 2, І, ІІ – споруди, № 5, 6, 8-13 – огорожі.
Згідно з пунктом 5 цього договору зазначений житловий будинок проданий за 20 000 000 карбованців, отриманих «Продавцем» до підписання цього договору і належить новому власнику ОСОБА_3 . 
У пункті 8 договору зазначено, що договір належить зареєструвати у БТІ за місцем знаходження придбаної нерухомості.
Договір відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований Південною товарною біржою в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомості» за № 565 від 09.09.1994. Цей договір також зареєстровано у ММБТІ 18.11.1994 за реєстровим № 14933.
Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
У цьому випадку біржова угода укладена у 1994 році, тому спірні правовідносини врегульовані нормами Цивільного кодексу УРСР.
Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Частина перша ст. 47 ЦК УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга ст. 47 ЦК УРСР).
У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.09.1994 № 565 слідує, що ця угода укладена на Південній товарній біржі відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу».
Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 № 1956-ХІІ (в редакції станом на 16.02.1993), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
За своїм змістом договір № 565 від 09.09.1994, укладений на Південній товарній біржі між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 № 1956-ХІІ.
Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості.
Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачами була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність житловий будинок у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційне посвідчення від 18.11.1994 (за реєстровим № 14933, зроблено відповідний запис).
Зі змісту договору від 09.09.1994 № 565 також слідує, що його сторонами дотримані вимоги статті 224 ЦК УРСР (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору купівлі-продажу, а саме продавець передав майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно і сплатив за нього 20 000 000 карбованців.
За такого, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 за життя належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини першої ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Стаття 1217 Цивільного кодексу України вказує на те, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
Відповідно до частини першої ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша ст. 1269 ЦК України).
Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (частина п`ята ст. 1269 ЦК України).
Згідно із частиною першою ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом (частина перша ст. 1274 ЦК України).
З огляду на матеріали спадкової справи № 185/2020. Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина – позивач ОСОБА_1 . Сини спадкодавця ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_1 .
Із викладеного слідує, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом встановлено, що позивач та інші спадкоємці звернулися до нотаріуса із відповідними заявами про прийняття спадщини та про відмову від спадщини, відповідно, після смерті ОСОБА_3 . При цьому нотаріусом встановлено, що заповіти чи спадкові договори стосовно майна померлого відсутні. Інформації про наявність інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 матеріали справи не містять.
Позивач отримала відмову від нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки правовстановчий документ на спадкове майно не був оформлений належним чином. Вивчивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_1 .
Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом та про необхідність їх задоволення.
Стосовно вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі ж порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 565 від 09.09.1994, зареєстрований Південною товарною біржою, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, з огляду на свідоцтво про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).
Позивач не була стороною договору купівлі-продажу, тоді як відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення вказаного договору право на звернення до суду про визнання угоди дійсною мала лише сторона угоди, яка повністю або частково виконала угоду.
З урахуванням зазначеного, суд вважає, що звернення до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу свідчить про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування, що нею і було зроблено.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 570/997/19.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір сплачено при подачі позову.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.
Керуючись ст. 7, 10, 89, 158, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України суд
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В решті позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Учасники справи:
Позивач  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП  НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач:
ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 .
Третя особа:
Південна товарна біржа, код ЄДРПОУ 13854212, адреса м. Миколаїв, вул. Наваринська, буд. 3 кв. 69.
Повне рішення суду складене 26 січня 2026 року.

Суддя           Я.В. Щеглова