Справа № 729/1609/25 2/729/609/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2026 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:
головуючої судді Булиги Н. О.
секретаря Романченко С. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бобровиця у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.05.2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» відповідачка ОСОБА_1 подала заявку на отримання кредиту № 102738128.
Позивач зазначає, що оформлення кредиту здійснювалося в електронній формі шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця. Після подання заявки товариством було направлено відповідачці електронне повідомлення (SMS) з одноразовим ідентифікатором, введення якого підтвердило прийняття умов договору та укладення між сторонами договору про споживчий кредит № 102738128 від 29.05.2021 року. Такий спосіб укладення договору, за твердженням позивача, відповідає вимогам чинного законодавства України та прирівнюється до укладення договору у письмовій формі.
Перед укладенням договору відповідачка мала можливість ознайомитися з його умовами, паспортом споживчого кредиту, а також Правилами надання фінансових кредитів, що розміщені на офіційному веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною договору. Підтвердженням укладення договору є, зокрема, дані інформаційної системи товариства, у тому числі відомості щодо направлення одноразового ідентифікатора та його використання відповідачкою.
На підставі укладеного договору відповідачці було перераховано кредитні кошти на банківський картковий рахунок у розмірі 20000 грн, що підтверджується відповідними платіжними документами.
Разом із тим, як зазначає позивач, відповідачка належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
14.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 08Т, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору право грошової вимоги до боржників, у тому числі до відповідачки.
У зв`язку з укладенням договору відступлення права вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» набуло статусу нового кредитора та права вимоги за кредитним договором № 102738128 від 29.05.2021 року.
Згідно з умовами договору відступлення права вимоги, заборгованість відповідачки перед новим кредитором становить 79600 грн, з яких: 18000 грн — заборгованість за тілом кредиту, 59600 грн — заборгованість за відсотками, 2000 грн. — заборгованість за комісією.
Позивач зазначає, що відповідачці було направлено повідомлення про відступлення права вимоги, а також досудову вимогу про погашення заборгованості, однак остання належним чином не відреагувала та заборгованість не погасила.
Оскільки відповідачка ухиляється від виконання своїх договірних зобов`язань та добровільно не сплачує заборгованість, позивач просить суд стягнути з неї заборгованість у розмірі 79600 грн, а також понесені судові витрати, у тому числі судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Ухвалою від 01.04.2026 року було відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.
17.04.2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідачки Євтодьєвим А.О., в якому останній просить позовні вимоги задовольнити частково у розмірі 18325 гривень. У відзиві зазначено, що відповідачка не заперечує факт звернення до первісного кредитора та отримання кредитних коштів, однак не погоджується із розміром заявленої заборгованості, зокрема нарахованими процентами, які, на її думку, нараховані поза межами погодженого строку кредитування, є надмірними та неспівмірними із тілом кредиту. Вказує, що кредит був отриманий у сумі 20000 грн. зі строком кредитування 15 днів та загальною вартістю кредиту 25750 грн, з яких 3750 грн — проценти та 2000 грн — комісія, при цьому відповідачкою частково виконано зобов`язання та сплачено 5425 грн, у зв`язку з чим максимальний розмір заборгованості, на її думку, становить 18 325 грн.
Крім того, у відзиві зазначено, що відповідачка не укладала жодних додаткових угод та не здійснювала пролонгації строку кредитування, а тому нарахування процентів після спливу погодженого строку є неправомірним. Також відповідачка заперечує проти стягнення комісії у розмірі 2000 грн., посилаючись на відсутність у договорі конкретного переліку послуг, за які вона нарахована, та на правові позиції Верховного Суду щодо нікчемності таких умов. Окрім цього, зазначає, що заявлені витрати на правничу допомогу є неспівмірними із складністю справи та ціною позову, у зв`язку з чим просить їх зменшити. З урахуванням викладеного відповідачка просить суд задовольнити позов частково в межах 18 325 грн, у решті вимог відмовити та зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 3000 грн.
22.04.2026 року від позивача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечив проти доводів представника відповідачки та просив суд врахувати наведені пояснення при вирішенні спору.
Позивач зазначив, що відзив є безпідставним та необґрунтованим, оскільки факт укладення кредитного договору №102738128 від 29.05.2021 року між відповідачем та первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН», а також факт отримання відповідачкою кредитних коштів у сумі 20000 грн підтверджується матеріалами справи та фактично не заперечується стороною відповідача.
Вказав, що кредитний договір укладено в електронній формі через особистий кабінет позичальника, що відповідає вимогам законодавства та прирівнюється до письмової форми договору. При цьому позивач наголосив, що відповідач, подаючи заявку на отримання кредиту, діяла добровільно, з розумінням умов договору та погодилась із його умовами.
Позивач також зазначив, що первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання за договором, перерахувавши кредитні кошти на рахунок відповідача, тоді як відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, допустивши прострочення повернення кредиту та сплати процентів.
Щодо заперечень відповідачки про незаконність нарахування процентів поза строками кредитування, позивач зазначив, що умовами договору передбачено можливість продовження строку користування кредитом (пролонгації), зокрема шляхом фактичного користування кредитними коштами після спливу первісного строку, у зв`язку з чим нарахування процентів за стандартною (базовою) ставкою є правомірним.
Крім того, позивач послався на положення цивільного законодавства, відповідно до яких позичальник зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитом, а також на правові висновки Верховного Суду щодо можливості нарахування процентів залежно від умов договору та поведінки сторін.
Стосовно доводів відповідача про необґрунтованість розміру заборгованості, позивач зазначив, що надав до матеріалів справи детальний розрахунок заборгованості, зокрема відомості про щоденне нарахування та погашення, який відповідач належними та допустимими доказами не спростував і не ініціював проведення відповідної експертизи.
Також позивач звернув увагу, що відповідач фактично визнає частину позовних вимог, однак безпідставно заперечує іншу їх частину, при цьому будує свою позицію на припущеннях та не надає доказів на їх підтвердження.
Щодо нарахування комісії позивач зазначив, що законодавством передбачено право кредитодавця встановлювати комісії за обслуговування кредиту, які є складовою загальних витрат за споживчим кредитом.
Крім того, позивач наголосив, що не здійснював жодних додаткових нарахувань чи штрафних санкцій після набуття права вимоги, а просить стягнути лише ту заборгованість, яка була сформована первісним кредитором.
Щодо тверджень представника відповідача стосовно належності позивача у справі та факту відступлення права вимоги, позивач у відповіді на відзив зазначив, що доводи відповідача є припущеннями та не спростовують належності позивача як нового кредитора у спірних правовідносинах. На підтвердження переходу права вимоги позивач послався на надані до матеріалів справи докази, зокрема договір факторингу № 08Т від 14.09.2021 року, витяг з додатку до зазначеного договору, який містить ідентифікуючі дані відповідача, реквізити кредитного договору та розмір заборгованості, а також платіжні документи, що підтверджують оплату вартості відступленого права вимоги. Позивач наголосив, що зазначений договір є чинним, не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, а отже користується презумпцією правомірності відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України. У зв`язку з наведеним позивач зазначив, що право вимоги до відповідача було набуте ним у встановленому законом порядку, а тому він є належним кредитором у спірних правовідносинах, що виключає обґрунтованість заперечень відповідача у цій частині.
Щодо доводів відповідача про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, позивач зазначив, що відповідно до статей 133, 137 ЦПК України такі витрати підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи за умови їх належного підтвердження та відповідності критеріям реальності, необхідності та розумності. Позивач звернув увагу, що обов`язок доведення співмірності витрат на правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє відповідні вимоги, шляхом подання договору, детального опису наданих послуг та доказів їх фактичного виконання або необхідності здійснення. Крім того, позивач наголосив, що розмір витрат на правничу допомогу не є довільним та підлягає оцінці судом з урахуванням складності справи, обсягу виконаної роботи та значення справи для сторін, а тому заявлені відповідачем припущення щодо витрат не можуть бути підставою для їх автоматичного врахування або зменшення.
З урахуванням викладеного позивач у відповіді на відзив просив суд відхилити доводи відповідача як необґрунтовані, врахувати викладені заперечення при ухваленні рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі. Позовні вимоги підтримує.
У судове засідання представник відповідачки та відповідачка не з`явилися. Відповідачка про час та місце розгляду справи вважається повідомленою своєчасно та належним чином, відповідно до положень п. 2 ч.7, п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України (за зареєстрованим у встановленому Законом порядку місцем проживання), що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України.
Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, оцінивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 29.05.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 102738128, відповідно до п. 1.1 якого Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у строк, встановлений п. 1.4 договору, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки, визначені договором. (а.с.19-22).
Відповідно до п.п. 1.2–1.4 Розділу 1 кредитного договору, сума кредиту становить 20000 грн. у валюті українські гривні; кредит надається строком на 15 днів з 29 травня 2021 року (строк кредитування), термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом – 13 червня 2021 року.
Згідно з п. 1.5 договору, загальні витрати Позичальника за кредитом складають 5 750 грн, що відповідає орієнтовній реальній річній процентній ставці 42 946,00 %, при цьому орієнтовна загальна вартість кредиту становить 25 750,00 грн.
Комісія за надання кредиту становить 2 000 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1).
Проценти за користування кредитом становлять 3750 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.5.2).
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6), при цьому тип процентної ставки є фіксованим (п. 1.7).
Умовами п. 2.2.3 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 договору, яка є незмінною протягом усього строку кредитування, окрім випадків застосування пільгової ставки, визначеної п. 1.5.2 договору, яка є меншою за базову. У разі якщо пільгова ставка є нижчою за базову, після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах проценти нараховуються за базовою ставкою.
З п. 6.1 договору вбачається, що кредитний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті Позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, доступ до якої здійснюється, зокрема, через вебсайт Товариства та/або мобільний додаток.
Відповідно до умов п. 6.2 договору, акцепт пропозиції про укладення договору здійснюється Позичальником шляхом направлення електронного повідомлення із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається на номер мобільного телефону Позичальника.
Таким чином, договір про споживчий кредит № 102738128 від 29.05.2021 укладений у передбаченій законом електронній формі та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором Позичальника.
Факт отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням 28117827, згідно якого 29.05.2021 ОСОБА_1 було перераховано кредитні кошти на картковой рахунок в сумі 20000 гривень (а.с.36).
Згідно наданих позивачем відомостей про щоденні нарахування та погашення по кредитному договору № 102738128 від 29.05.2021 року, сума заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Мілоан» становить 79600 гривень, із яких: 18000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 59600 гривень - заборгованість за відсотками, 2000 гривень - заборгованість за комісійними винагородами (а.с.16-17).
14.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 08Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передає ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с.25-27).
Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 08Т від 14.09.2021 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 102738128 в сумі 79600 гривень, із яких: 18000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 59600 гривень - заборгованість за відсотками, 2000 гривень - заборгованість за комісією (а.с.15).
ТОВ «Діджи Фінанс» на адресу ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором № 102738128 від 29.05.2021 (а.с.38).
Відповідно до приписів статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (статті 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України передбачена заборона односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частини 1 та 2 статті 1077 ЦК України вказують, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц та від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 наголошено на необхідності застосування стандарту більшої переконливості, відповідно до якого обставина вважається доведеною, якщо з урахуванням поданих доказів висновок про її існування є більш вірогідним, ніж протилежний.
Верховний Суд також зазначає, що тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладається на позивача, при цьому перевага надається не кількості доказів, а їх належності, допустимості, достовірності та достатності (постанова від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).
Отже, проаналізувавши надані позивачем докази, зокрема відомість про щоденні нарахування та погашення, яка видана ТОВ «Мілоан» та враховуючи, що відповідачкою було сплачено на погашення тіла кредиту 2000 гривень, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі в сумі 18000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Разом з цим, оцінюючи докази, на які посилається позивач щодо розміру заборгованості за відсотками у сумі 59600 грн., суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо нарахування відсотків за користування кредитом понад первісний строк кредитування, визначений п. 1.3 Договору про споживчий кредит № 102738128 від 29.05.2021, який становить 15 днів.
Так, нарахування процентів за користування кредитними коштами має здійснюватися в межах строку кредитування за ставкою, визначеною п. 1.5.2 договору, а саме 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Таким чином, виходячи із розрахунку заборгованості наданого ТОВ «Мілоан» та враховуючи, що відповідачкою було сплачено на погашення відсотків по кредиту 1425 гривень, загальний розмір процентів за користування кредитом за 15 днів складає 3650 грн., що відповідає умовам договору, тоді як заявлений позивачем розмір процентів у більшому обсязі не доведений належними та допустимими доказами. Доказів згоди пролонгації строку кредитування та погодження розміру комісії за пролонгацію позичальником матеріали справи не містять. Разом з цим, суд зазначає, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, оскільки пересічний споживач не може детально ознайомитися з об`ємними умовами договору, а розраховує на чіткий розрахунок вартості кредиту, що у даному випадку міститься у п.1.5 Договору про споживчий кредит та Графіку платежів за договором про споживчий кредит. А тому, у разі настання умов визначених п.2.3.1.2 щодо пролонгації, на які посилається позивач, він, як сильніша сторона у договорі, повинен був роз`яснити позичальнику умови пролонгації договору і строку кредитування та наслідки такої пролонгації, та отримати згоду позичальника на продовження строку кредитування, а не просто зазначати такі умови у договорі, які пересічному споживачеві можуть бути не зрозумілими. Як видно із п.2.3.1.1. Договору, для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил.
Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за Договором про споживчий кредит № 102738128 від 29.05.2021 у розмірі 3650 грн. у межах строку кредитування закріпленого у п.1.4 Договору з урахуванням сплачених відповідачкою сум.
Щодо вимоги про стягнення комісії, то за змістом правовідносин, що виникли між сторонами, кредит надано фінансовою установою ТОВ «Мілоан» на умовах споживчого кредитування, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг, зокрема Закону України «Про споживче кредитування».
З аналізу умов кредитного договору № 102738128 від 29.05.2021 вбачається, що комісія за надання кредиту становить 2000 гривень та підлягає сплаті позичальником одноразово у зв`язку з отриманням кредитних коштів.
Разом з тим, суд враховує, що кредитодавець не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначена комісія є оплатою за конкретні, фактично надані Позичальнику додаткові чи супутні послуги, пов`язані з отриманням, обслуговуванням або поверненням кредиту, а також не довів їх перелік, обсяг та зміст.
За своєю правовою природою дії щодо надання кредиту, ведення обліку заборгованості, адміністрування договору, прийняття платежів та інші аналогічні дії є складовими виконання кредитодавцем своїх обов`язків за кредитним договором та здійснюються в його власних інтересах, а тому не можуть вважатися самостійною послугою, що підлягає оплаті позичальником.
З урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він фактично не звертався та які не є самостійним об`єктом цивільно-правового регулювання.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, а також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, відповідно до яких у разі відсутності визначеного переліку та доказів надання додаткових чи супутніх послуг положення договору щодо сплати комісії є нікчемними.
Отже, умова договору про сплату комісії за надання кредиту не відповідає вимогам законодавства та не підлягає застосуванню. Разом з цим, суд враховує, що 09.06.2021 відповідачкою було сплачено комісію у розмірі 2000 гривень, що підтверджується відомістю про щоденні нарахування та погашення.
За таких обставин, вимоги позивача про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 2000 грн. задоволенню не підлягають.
З урахуванням встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів, суд визначає розмір заборгованості, що підлягає стягненню, виходячи з фактично отриманих відповідачкою кредитних коштів та умов договору в межах погодженого строку кредитування, а також часткового погашення заборгованості. Так, сума заборгованості по тілу кредиту становить 18000 гривень, а заборгованість по відсотках - 3650 грн. у межах строку кредитування з урахуванням сплачених відповідачкою сум. Водночас, як зазначалося вище, вимоги про стягнення комісії задоволенню не підлягають. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 21650 грн (18000 грн. – тіло кредиту + 3 650 грн. – відсотки).
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог. 
Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачений судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп., з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, оскільки, позовні вимоги задоволено частково на суму 21650 грн., то з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 658,85 гривень.
Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача 5000 гривень витрат, понесених на професійну правничу допомогу, які передставник відповідачки вважає завищеними, то суд виходить з такого.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.1-6 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
3) Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.
При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 15.11.2021 у справі №320/5284/19.
На підтвердження надання правничої допомоги, позивачем надано акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 29.07.2025 року, договір №42649746 про надання правової допомоги від 05.05.2025, додаткову угоду до договору №42649746 про надання правової допомоги від 05.05.2025 (а.с.10-11, 32-35).
Суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження розміру витрат, понесених на професійну правничу допомогу, врахувавши заяву представника відповідачки про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, яка не містить вагомих доводів щодо зменшення таких витрат, доходить висновку, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду та значенням справи для сторони. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст. 3, 205, 207, 509, 526, 611, 626, 628, 629, 633, 634, 638, 639, 1046, 1049, 1054, 1077, 1082 ЦК України, ст. ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за Договором про споживчий кредит № 102738128 від 29.05.2021 року в розмірі 21650 (двадцять одна тисяча шістсот п`ятдесят) гривень. 
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 658 (шістсот п`ятдесят вісім) гривень 85 копійок в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. 
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, м. Київ, 04112, код ЄДРПОУ 42649746.
Відповідачка: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Суддя Бобровицького районного суду Н.О. Булига