УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року
м. Київ
справа № 754/409/26
провадження № 61-6178cк26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловська І. М.
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куля Володимира Сергійовича на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та 
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Косівського районного суду Івано-Франківської області перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
15 квітня 2026 року представник заінтересованої особи  ОСОБА_1 -адвокат Куль В. С. подав до суду клопотання, в якому просив залишити без розгляду вказану заяву ОСОБА_2  у зв`язку з наявністю спору про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.
Ухвалою Косівського районного суду від 21 квітня 2026 року залишено без задоволення клопотання представника заінтересованої особи Кулі В. С. про залишення без розгляду заяви ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
На вказану ухвалу представник заінтересованої особи подав апеляційну скаргу, яку ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року повернуто заявнику.
Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) оскаржувана ухвала суду першої інстанції не віднесена до переліку ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Вимоги апеляційної скарги зводяться до незгоди з ухвалою суду, якою залишено без задоволення клопотання представника заінтересованої особи про залишення без розгляду заяви 
ОСОБА_2 , і така скарга не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції, відтак підлягає поверненню скаржнику відповідно до пункту 4 
частини п`ятої статті 357 ЦПК України.
Апеляційний суд звернув увагу скаржника на те, що заперечення на таку ухвалу згідно з частиною першою статті 353 ЦПК України можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду. 
06 травня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Куль В. С. за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду 
від 30 квітня 2026 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що окремо від рішення суду відповідно до пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення заяви без розгляду. На думку заявника, зазначене стосується як ухвал про задоволення клопотання про залишення без розгляду заяви, так і ухвал про відмову у задоволенні такого клопотання. Заявник вказує про неможливість відновлення права в інший спосіб, аніж оскарження ухвали місцевого суду в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
Касаційне провадження не підлягає відкриттю, з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України, серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).
Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення залежить від положень процесуального закону.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Згідно з пунктом 16 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення позову (заяви) без розгляду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 13 листопада 2024 року в справі № 757/47946/19-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ухвали про залишення без розгляду заяв (клопотань) з процесуальних питань можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, якщо: це прямо передбачено у частині першій 
статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), наприклад, залишення без розгляду заяви про відновлення втраченого судового провадження; ухвала суду відсутня в переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України 
(статті 255 ГПК України), якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист, тобто в силу специфіки певної ухвали заперечення щодо неї не може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду по суті спору. 
У зазначеному висновку Велика Палата Верховного Суду базується на тому, що, за загальним правилом, поняття, розташоване у дужках поряд з іншим поняттям, має бути однакового з ним порядку з погляду змістовного навантаження (в дужках має бути змістовний еквівалент того, що поза дужками). Оскільки законодавець використав категорію «заява» послідовно в дужках (а не через кому чи із застосуванням розділових сполучників) після слова «позов», то вжите у цій нормі права поняття «заява» потрібно розуміти як заяву (вид звернення до суду), яка за своїм змістом тотожна поняттю «позов». Такими заявами в цивільному процесуальному законодавстві є заяви в наказному провадженні (розділ ІІ ЦПК України) та заяви у справах окремого провадження (розділ ІV ЦПК України). Наведене розуміння не дає можливості розширювати зміст категорії «заява», включаючи до нього інші заяви по суті справи чи заяви з процесуальних питань. Подібний за змістом висновок сформульовано в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 705/2771/17, від 09 листопада 2022 року у справі № 542/1648/20, від 11 березня 2020 року у справі № 2-5151/09, з яким Велика Палата Верховного Суду погоджується (пункти 39-42).
Відповідно до частини першої статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Представник заінтересованої особи при розгляді справи в суді першої інстанції на підставі частини першої статті 182 ЦПК України подав клопотання, відповідно до якого просив залишити без розгляду заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки вважав, що існує спір про право. Суд першої інстанції ухвалою від 21 квітня 
2026 року відповідне клопотання залишив без задоволення, оскільки не вбачав у цій справі спір про право.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції, якою вирішено процесуальне клопотання представника учасника справи, яке подано відповідно до частини першої статті 182 ЦПК України. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року в справі № 346/5011/18 зазначено, що системне тлумачення статті 353 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні. Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких проміжкових ухвал місцевого суду взагалі, їх право лише відтерміновується до прийняття остаточного рішення у справі.
Пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Касаційний суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції до переліку ухвал, які оскаржуються окремо від рішення суду і передбачені частиною першою статті 353 ЦПК України, не входить.
Встановивши, що ухвала суду першої інстанції не входять до переліку ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, 
Івано-Франківський апеляційний суд обґрунтовано повернув апеляційну скаргу заявнику.
Посилання заявника в касаційній скарзі на неможливість відновлення права в інший спосіб, аніж оскарження ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку є безпідставними, оскільки відповідна ухвала може бути включена до апеляційної скарги на рішення суду, і відповідно переглянута судом апеляційної інстанції з урахуванням заперечень представника заінтересованої особи щодо розгляду справи в порядку окремого провадження. 
Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року всправі № 752/1016/17 зазначив, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення. Заперечення учасників процесу щодо наявності підстав для залишення заяви без розгляду мають розглядатися судом при оскарженні рішення, ухваленого по суті спору. У зв`язку із цим право на суд, одним із аспектів якого є право доступу, в аспекті апеляційного оскарження ухвали про відмову у залишенні заяви без розгляду, підлягає обмеженню, яке застосовується з легітимною метою та зберігає пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою.
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 
1997 року).
Результат аналізу змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, порушень норм процесуального права не встановлено, отже касаційна скарга є необґрунтованою.
У частині четвертій статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 - адвоката Куля Володимира Сергійовича на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
І. М. Фаловська