ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 травня 2026 року 	м.Суми	

Справа №583/3063/25 
Номер провадження 22-ц/816/1798/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Сізова Д. В. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
у присутності: позивачки ОСОБА_1 , її представника – адвоката Бровка Р.М, відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Васильця С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Васильця Сергія Олексійовича на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,
в с т а н о в и в : 

11 липня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бровка Р.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить витребувати причіп ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2 (далі – причіп) від відповідача, який незаконно, без відповідної правової підстави, заволодів вказаним причепом, та стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 968,60 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 8700 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 лютого 2025 року Сумською міською державною нотаріальною конторою позивачці було оформлено спадкові права на причіп, шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно за № 2-33.
В подальшому, на підставі цього свідоцтва, позивачкою було проведено реєстрацію причепа на своє ім`я. Позивачці достеменно відомо, що спірний причіп знаходиться у відповідача. При усному спілкуванні відповідач не зміг пояснити, у який спосіб та на якій правовій підставі причіп потрапив у його володіння та користування.
17 лютого 2025 року позивачка звернулася до органів поліції з метою відкриття кримінального провадження, що фактично б сприяло у передачі причепу відповідачем позивачці. Однак, 24 лютого 2025 року вона отримала відповідь з поліції про те, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що в цьому випадку мають місце цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку.
11 березня 2025 року позивачка звернулася із письмовою вимогою до відповідача про повернення причепу, яка була йому вручена 28 березня 2025 року, та на цей час будь-якої відповіді від відповідача отримано не було. 
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23 січня 2026 рокупозовні вимоги задоволено. 
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 причеп ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2 , та вирішено передати даний транспортний засіб власнику ОСОБА_1 .
Стягнуто з відповідача на користь позивачки кошти на відшкодування судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 968 грн 60 коп. та кошти на відшкодування витрат на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 4700 грн 00 коп.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, представник відповідача в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надані докази фактичного перебування успадкованого нею після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причепа у володінні чи користуванні відповідача, що виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог.
Як зазначили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які являються зацікавленими особами, оскільки являються матір`ю та чоловіком позивачки відповідно, вони бачили якийсь причіп у дворі відповідача, але не звіряли при цьому ідентифікаційні дані такого причепу, а визначили його виключно за кольором.
На даний час, як зазначили вони, відповідач має у користуванні причеп, але такий причеп не являється тим, який належав батькові позивачки, і вимога щодо витребування якого заявлена у цій судовій справі.
В матеріалах справи міститься надана позивачем та її повноважним представником відповідь Охтирського районного відділу поліції відділення поліції №1 (м. Тростянець) Головного управління національної поліції в Сумській області від 24 лютого 2025 року вих. №1957, з якого також не прослідковується наявність у відповідача причепу, щодо якого були заявлені позивачкою позовній вимоги.
Зазначає, що фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено і таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема відповіді Територіального сервісного центру МВС в Сумській області № 5946 від 09 жовтня 2025 року, свідоцтва про право на спадщину, пояснень позивачки, наданих у судовому засіданні по справі, серед документів, які вона знайшла після смерті батька, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на причіп не було виявлено і таке свідоцтво позивачка не подавала і нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину, а відтак є всі підстави вважати, що таке свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, як і сам причіп ОСОБА_6 передав за власною волею іншій особі.
У випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Тобто у разі добровільного передання власником належного їй транспортного засобу, а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу як рухомого майна, вважається, що спірний транспортний засіб вибув із володіння особи з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, оскільки в цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень ст. 388 ЦК України.
В той же час суд першої інстанції при розгляді цієї справи не врахував зазначені обставини, що має як наслідок прийняття незаконного судового рішення по справі.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, позивачка та її представник заперечували проти апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Під час судового розгляду встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 лютого 2025 року державним нотаріусом Сумської міської державної нотаріальної контори Козар С.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом згідно якого позивачка, після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , успадкувала причеп ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 7-8).
В подальшому, 08 березня 2025 року на підставі вказаного вище свідоцтва про право на спадщину за позивачкою було зареєстровано право власності на зазначений причеп, що вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с. 9, 76-77).
17 лютого 2025 року позивачка звернулася до Відділення поліції №1 м. Тростянець Охтирського РВП ГУНП в Сумській області із заявою в якій просила провести перевірку щодо неповернення відповідачем належного їй причепа (а.с. 12).
На вказану заяву, начальником Відділення поліції №1 м. Тростянець Охтирського РВП ГУНП в Сумській області було надано відповідь за вих. № 1957 від 24 лютого 2025 року про те, що за результатами проведеної перевірки було встановлено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку (а.с. 13).
11 березня 2025 року позивачка направила на адресу відповідача письмову вимогу про повернення причепа, яке було вручено відповідачу 28 березня 2025 року (а.с. 14-17).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою надано достовірні, допустимі та достатні докази для доведення, поза розумним сумнівом, обставин на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема про те, що успадкований нею після смерті батька причеп перебуває у користуванні відповідача, який без відповідної правової підстави заволодів цим причепом. Стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження обставин про те, що відповідач повертав батьку позивачки автомобільний причеп після закінчення користування ним.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном за власною волею.
За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. 
У цьому разі майно може бути витребуване від особи шляхом подання віндикаційного позову.
Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших осіб.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено статтею 387 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Стаття 397 ЦК України передбачає, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Згідно статті 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності, або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17лютого 2016року в справі №6-2407цс15).
В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в п. 26 зазначено, що відповідно до положень частини 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Для застосування норми ч. 1 ст. 388 ЦК України визначальною є ознака відсутності волі власника на відчуження майна. Відповідно, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Правове значення наявності/відсутності волі власника для застосування ст. 388 ЦК України полягає в тому, що коли власник за власною волею позбувся володіння своїм майном, на власникові лежить ризик необачливого вибору контрагента, якому він довірив майно. Однак власник у такому випадку може звернутись із відповідним позовом про відшкодування збитків до особи, яка здійснила неправомірне відчуження майна власника.
При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові Касаційного цивільного суду від 25 травня 2020 року у справі № 279/641/17, майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, під час розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння у судовому порядку саме позивач має надати до суду достатні та допустимі докази, що підтверджують право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею та наявність майна у незаконному володінні відповідача.
Саме витребування майна з чужого та незаконного володіння у спірних правовідносинах є ефективним способом захисту порушених прав позивачки, оскільки задоволення цієї позовної вимоги призведе до відновлення порушеного права позивачки.
Як встановлено з обставин цієї справи, відповідач заперечував проти позовних вимог, зазначаючи про те, що спірний причеп перебував у його користуванні, але до смерті батька позивачки був повернутий. Крім цього, його доводи проти позову ґрунтуються на неможливості витребування майна у разі добровільного передання власником належного йому транспортного засобу, тобто не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 243/2282/20 (провадження № 61-14197св21) міститься висновок про те, що передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 243/2282/20 (провадження № 61-14197св21) зазначено, що надання у тимчасове користування іншій особі спірного автомобіля не може розцінюватись як передача майна іншій особі у володіння, що мало б значення для застосування застереження, обумовленого у пункті 3 частини першої статті 388 ЦК України.
Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.
Відповідачем не надано належних доказів правомірності перебування у його володінні транспортного засобу, яким є реєстраційний документ на спірний причеп, а тому відсутні підстави вважати, що при житті батько позивача розпорядився належним йому причепом шляхом передачі відповідачу, що б вказувало на те, що він є добросовісним набувачем зазначеного майна.
В той же час наданими позивачкою доказами встановлено обставини перебування у відповідача причепу. Зокрема, допитана в якості свідка позивачка зазначала, що у червні 2024 року, коли приїхали працівники поліції за її викликом до відповідача, вона бачила належний батькові причеп у домогосподарстві відповідача, який ідентифікувала по кольору та номерному знаку. Також після смерті батька вона бачила, що відповідач користувався причепом, їздив по селу з причепом. Аналогічні показання надала в суді свідок ОСОБА_4 , яка зазначила, що бачила причеп у подвір`ї відповідача зеленого кольору, який впізнала. Також свідок ОСОБА_5 надав суду показання про те, що бачив причеп у дворі відповідача, коли вони приїздили з поліцією до відповідача, який впізнав по кольору.
Доводи апеляційної скарги про те, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які допитані в суді першої інстанції, є зацікавленими особами, оскільки являються матір`ю позивачки та її чоловіком, не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Сам по собі факт родинних зв`язків свідків із позивачкою не є безумовною підставою для визнання їх показань недопустимими або такими, що не можуть бути покладені в основу судового рішення. Обставини наявності конфліктних ситуацій до звернення позивачки до суду з зазначеним позовом не встановлені. Відповідач в суді апеляційної інстанції вказав, що стосунки як з позивачкою, так і з особами, які були допитані в суді першої інстанції як свідки, добрі, а тому відсутні підстави стверджувати про те, що вони мають привід оговорити відповідача на користь позивачки.
Норми ЦПК України не містять заборони щодо допиту як свідків осіб, які перебувають у родинних відносинах зі сторонами, а отже сам по собі факт таких відносин не свідчить про недопустимість чи недостовірність їх показань.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа має бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Під час судового розгляду відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів про те, що спірний причеп був ним повернутий батьку позивачки, а причеп, про який згадують позивачка та свідки, належить іншій особі. Також є непереконливими твердження відповідача про те, що оскільки позивачка після смерті батька не знайшла свідоцтва про реєстрації транспортного засобу, то спірний причеп був переданий батьком за його волею іншій особі, оскільки такі доводи є припущеннями та не підтверджуються жодними доказами.
Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх достовірність, оскільки вони є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи, у зв`язку з чим підстав для їх відхилення не встановлено.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у цій справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що позивачем надано достатні та допустимі докази, які підтверджують, що відповідач не має будь-яких законних правових підстав для зберігання у себе майна, яке йому не належить, і оскільки у вказаних правовідносинах порушено право власності позивачки щодо вільного володіння, користування та розпоряджання своїм майном, таке підлягає захисту, а тому висновки суду про те, що позов підлягає до задоволення, є вірними та обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Васильця Сергія Олексійовича залишити без задоволення, а рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 15 травня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: О. І. Собина 

Д. В. Сізов