ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" липня 2026 р. Справа№ 910/16530/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ткаченка Б.О.
суддів: Крижного О.М. 
Гаврилюка О.М. 

розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою Комунального підприємства “Київський метрополітен” 
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026
у справі №910/16530/25 (суддя – Пукас А.Ю.)
за позовом Комунального підприємства “Київський метрополітен” 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Оксімет” 
про стягнення 33 824,75 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог 
До Господарського суду міста Києва звернулось Комунальне підприємство “Київський метрополітен” (далі за текстом - КП “Київський метрополітен”, позивач, скаржник) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Оксімет” (далі за текстом - ТОВ “Оксімет”, відповідач) про стягнення 33 824, 75 грн штрафних санкцій нарахованих за невиконання договору від 13.08.2025 № 387-НХ-25 (далі за текстом – Договір).
В обґрунтування заявлених вимог Позивач зазначає, що ним здійснено передоплату за поставку товару, який у визначений Договором строк не поставлено, що стало підставою для одностороннього розірвання Договору та нарахування штрафних санкцій.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 позов Комунального підприємства “Київський метрополітен” задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Оксімет” на користь Комунального підприємства “Київський метрополітен” штраф - 19 249 грн 86 коп. та судовий збір – 1 378 грн. 60 коп. У задоволенні іншої частини позову – відмовлено. 
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що станом на дату порушення відповідачем Договору Господарський кодекс України втратив свою чинність (28.08.2025) натомість пеня згідно положень чинного законодавства (стаття 549 ЦК України) може нараховуватися виключно за порушення грошового зобов`язання, що наразі відповідачем не допущено та відповідно свідчить про відсутність законних підстав для стягнення з відповідача суми нарахованої пені. 

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство “Київський метрополітен” звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 №910/16530/25 у частині відмови стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ОКСІМЕТ” суми нарахованої пені у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого та незмонтованого товару за кожен день затримки, що становить 14 574,89 грн. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Комунального підприємства “Київський метрополітен” щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ОКСІМЕТ” (суми нарахованої пені у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого та незмонтованого товару за кожен день затримки, що становить 14 574,89 грн. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права щодо захисту своїх прав в частині невиконання зобов`язань відповідачем. Відповідно до пункту 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Також скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції, стосовно неправомірного нарахування пені за порушення строків поставки у зв`язку із тим, що станом на дату порушення відповідачем Договору Господарський кодекс України втратив свою чинність (28.08.2025) натомість пеня згідно положень чинного законодавства (стаття 549 ЦК України) може нараховуватися виключно за порушення грошового зобов`язання, що наразі відповідачем не допущено та відповідно свідчить про відсутність законних підстав для стягнення з відповідача суми нарахованої пені тому рішення господарського суду міста Києва від 16.03.2026 №910/16530/25 винесене з порушенням норм процесуального права.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2026 апеляційну скаргу Комунального підприємства “Київський метрополітен” на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Гаврилюка О.М., Крижного О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства “Київський метрополітен” на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 у справі №910/16530/25. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Витребувано матеріали по справі №910/16530/25 з суду першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 13.08.2025 між позивачем (надалі також - Покупець) та відповідачем (надалі також - Постачальник) укладено Договір, відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується поставити, встановити, провести пусконалагоджувальні роботи та передати у власність Покупця у встановлений строк бочку асенізаційну вакуумну, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість.
Згідно пункту 5.2 Договору поставка замовленого товару, встановлення та проведення пусконалагоджувальних робіт здійснюється 20 календарних днів від дати направлення покупцем письмового замовлення Постачальнику. 
Поставка товару здійснюється згідно з окремим письмовим замовленням Покупця, виходячи з фінансових можливостей та виробничих потреб Покупця. Замовлення направляється Постачальнику листом з описом вкладення за місцезнаходженням Сторони (одержувача) відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або за його фактичною/поштовою адресою, якщо така зазначена у розділі 13 Договору при цьому копія замовлення направляється Покупцем Постачальнику електронною поштою або іншими незабороненим чинним законодавством України та узгодженим сторонами способом з обов`язковим електронним повідомленням або відміткою про отримання замовлення Постачальником (пункт 5.1 Договору). 
Згідно пункту 7.2 Договору у разі порушення Постачальником строків виконання зобов`язань, заявлених покупцем відповідно до пункту 5.2 Договору, Постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 вартості непоставленого товару за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 7 % вартості непоставленого та незмонтованого товару. 
Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін та скріплення підписів печатками сторін і діє до 31.12.2025 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання пункту 5.1 Договору на фактичну адресу місцезнаходження відповідача (згідно розділу 13 Договору) 21.08.2025 направлено замовлення від 21.08.2025 № 17/26-233 на поставку товару на суму 274 998 грн.
Докази направлення вказаного замовлення (фіскальний чек від 21.08.2025, накладна № 0305600133778, опис вкладення з відбитком поштового штемпеля від 21.08.2025) містяться в матеріалах справи.
Враховуючи положення пункту 5.2 Договору поставка мала би бути здійснена у строк до 10.09.2025 включно, однак докази поставки та виконання пусконалагоджувальних робіт матеріали справи не містять.
Враховуючи відсутність поставки товару з боку відповідача, позивач звернувся до Відповідача із претензією від 10.11.2025 № 12/03-212 з вимогою сплатити нараховані штрафні санкції відповідно до пункту 7.2 Договору.
Вказана претензія залишена Відповідачем без реагування.
Посилаючись на положення підпункту 6.2.4 пункту 6.2 Договору позивач направив Відповідачу повідомлення від 13.10.2025 № 17/10-480 про розірвання Договору з 03.11.2025.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції (пеню та штраф) нараховані на підставі пункту 7.2. Договору за порушення відповідачем зобов`язання з поставки товару. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийняті постанови 
У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу «повітряна тривога», перебування членів колегії суддів у відрядженні, у відпустках та інші чинники.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи окремо та в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору, колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою він є змішаним договором поставки та виконання робіт.
Враховуючи, що першочерговим порушенням з боку відповідача стало саме невиконання зобов`язань з поставки товару, колегія суддів зазначає, що зі змісту частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України (далі за текстом – ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до частини 1 статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу (частина 1 статті 665 ЦК України).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, що зобов`язання з поставки товару у відповідача настає після надіслання замовлення згідно порядку, визначеного пунктом 5.1 Договору, який Позивачем дотримано. 
Враховуючи положення пункту 5.2 Договору суд погоджується з доводами позивача, що поставка товару мала бути здійснена у строк до 10.09.2025, яку в свою чергу відповідачем не здійснено, що свідчить про порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині поставки товару.
Зазначене стало підставою для одностороннього розірвання Договору, що передбачено підпунктом 6.2.4 пункту 6.2. Договору, при тому що таке розірвання не заперечується та не спростовується стороною відповідача.
Так, станом на 03.10.2025 Договір між сторонами розірвано, а зобов`язання сторін за таким договором – припинено. 
У межах даного спору, позивачем заявляються до стягнення пеня та штраф за порушення відповідачем виконання зобов`язання з поставки товару, яке за своєю суттю не є грошовим зобов`язання.
Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Так, відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Водночас колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що пеня згідно положень чинного законодавства (стаття 549 ЦК України) може нараховуватися виключно за порушення грошового зобов`язання, що наразі відповідачем не допущено та відповідно свідчить про відсутність законних підстав для стягнення з відповідача суми нарахованої пені, з огляду на таке.
У контексті спірних правовідносин потребує аналізу ч. 3 ст. 549 ЦК у контексті меж свободи договору, визначених абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК.
З приводу цього колегія суддів вказує, що законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами можливості саморегулювання. 
Вони передбачені в абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:
а) наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його конкретного імперативного положення. Проекція цієї підстави обмеження свободи саморегулювання на ч. 3 ст. 549 ЦК допускає можливість стверджувати, що вона не містить прямої вказівки, яка б забороняла сторонам договору відступати від її положень;
б) із змісту акта цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень. У доктрині стосовно тлумачення вказаної підстави не склалося єдиного підходу. Втім, найбільш вдалим вбачається розуміння цієї підстави обмеження договірної свободи в контексті встановлення правових наслідків відступу від імперативних приписів за допомогою вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень. 
Наприклад, таким буде припис, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною (абз. 2 ч. 1 ст. 739 ЦК). 
На переконання колегії суддів, співставлення й цієї підстави з положеннями ч. 3 ст. 549 ЦК дозволяє констатувати відсутність встановлення таких правових наслідків у її положеннях за умови відступу від її положень;
в) сторони не можуть відступати від імперативних положень актів цивільного законодавства, якщо це випливає із суті відносин між сторонами. 
Ця підстава не є логічним закінченням абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК. Такі міркування детерміновані тим, що ст. 6 ЦК присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин поміж сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. І тому її застосовування фактично є можливим тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акта цивільного законодавства слідує з його змісту.
Таким чином, проведене тлумачення положень ч. 3 ст. 549 ЦК стосовно меж свободи договору надає можливість зробити висновок, що сторони в договорі можуть змінити її положення та забезпечити за допомогою пені й негрошове зобов`язання.
У контексті спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне тлумачити поділ неустойки на штраф та пеню крізь призму правил поділу понять, що використовуються в логіці.
Законодавець, закріплюючи в ч. 1 ст. 549 ЦК визначення неустойки, допускає можливість її встановлювати за порушення будь-якого зобов`язання. Разом з тим штраф та пеня (як різновиди неустойки) в частинах 2 та 3 ст. 549 ЦК розмежовуються на основі способу їх обчислення. Такий висновок підтверджується використанням законодавцем термінів «обчислення», «за кожен день прострочення». Отже: а) пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення; б) штраф є стабільною величиною, бо визначається одноразово.
Причому слід звернути увагу, що критерієм поділу неустойки на штраф та пеню не виступає вид зобов`язання, яке порушується, оскільки при іншому тлумаченні відбувається порушення логічних правил поділу.
Як відомо, логічна операція поділу має здійснюватися на підставі відповідних засад. Зокрема, до таких відноситься те, що члени поділу повинні виключати один одного та поділ має відбуватися на одній основі . Якщо взяти за критерій поділу неустойки на штраф та пеню вид порушуваного зобов`язання, то ці поняття не виключатимуть одне одного, а пеня поглинатиметься штрафом, що є недопустимим. Адже в ч. 2 ст. 549 ЦК використовується словосполучення «невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання», у свою чергу в ч. 3 ст. 549 ЦК вживається словосполучення «прострочення грошового зобов`язання».
Саме тому в основі поділу неустойки на штраф та пеню використовується така підстава, як спосіб їх обчислення, і яка жодним чином не залежить від виду порушуваного зобов`язання. Зважаючи на це, відсутні перешкоди для встановлення в договорі пені за порушення будь-кого зобов`язання, оскільки це не буде суперечити сутності неустойки та її поділу на штраф і пеню.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, враховуючи наведене вище, на переконання колегії суддів, цілком допустимим є встановлення в договорі, в тому числі й господарському, пені за порушення негрошового зобов`язання, що сторонами і було реалізовано.
Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено порушення виконання договірного зобов`язання в частині строків поставки товару, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача/скаржника в повному обсязі.
Перевіривши розрахунок пені та штрафу, колегія суддів зазначає про його обґрунтованість, у зв`язку із чим із відповідача на користь позивача підлягає до стягнення штраф у розмірі 7 % вартості непоставленого товару в розмірі 19 249, 86 грн та пеня у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого то незмонтованого товару за кожен день затримки, що становить 14 574,89 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржниками у апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при частковому нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з частковим неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства “Київський метрополітен” на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 у справі №910/16530/25 – задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 у справі №910/16530/25 – скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Оксімет” (вул. Вікентія Хвойки, 21, м. Київ, 04080; ідентифікаційний код 42440493) на користь Комунального підприємства “Київський метрополітен” (пр-т. Перемоги, буд. 35, м. Київ, 03056; ідентифікаційний код 03328913) штраф - 19 249 (дев`ятнадцять тисяч двісті сорок дев`ять) грн 86 коп, пені у розмірі 14 574 (чотирнадцять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. 89 коп. та 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп. судових витрат за подання позову та апеляційної скарги.
5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
6. Матеріали справи № 910/16530/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко 

Судді О.М. Крижний

О.М. Гаврилюк