Справа № 128/2722/25

РІШЕННЯ
Іменем України

11.05.2026 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючої судді Васильєвої Т.Ю., 
секретар Манюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визнання факту самостійного виховання та утримання дитини,

УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є батьком малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Мати дитини, ОСОБА_2 , свідомо і систематично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків з літа 2023 року. Вона виїхала за межі України, постійно проживає у м. Нітра, Словаччина, що унеможливлює її участь у вихованні та догляді за дитиною.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.03.2024 у справі № 128/5214/23 шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26.09.2024 у справі № 128/273/24 з відповідачки на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 доходу, не менше 50% прожиткового мінімуму. Однак відповідачка не виконує рішення суду та не надає жодної матеріальної допомоги.
Позивач зазначає, що дитина проживає з ним, навчається у школі «ХАБ СКУЛ», та лише позивач займається навчанням, вихованням і повсякденним життям дитини. Мати не бере участі ні у вихованні, ні в утриманні дитини, не цікавиться її життям, не спілкується з нею. У дитини сформувався тісний емоційний зв`язок виключно з позивачем.
За вказаних обставин позивач просить суд визнати факт, що він з літа 2023 року самостійно виховує та утримує малолітню доньку, ОСОБА_3 (а.с. 1 - 3).
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 24.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, зобов`язано Службу у справах дітей Вінницької міської ради надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 23).
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 04.11.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 53).
Позивач в судове засідання не з`явився, попередньо надав до суду клопотання, в якому просить провести розгляд справи у його відсутність, визнати встановленим юридичний факт, що він самостійно виховує та утримує малолітню доньку. В наданих письмових поясненнях від 04.11.2025 позивач підтримав обставини, зазначені в позовній заяві, зазначив, що він забезпечує харчування, одяг, навчання, медичне обслуговування, дозвілля, гуртки доньки; відповідачка ОСОБА_2 не бере участі у матеріальному утриманні дитини, ухиляється від виконання судового рішення про сплату аліментів, не проявляє зацікавленості у вихованні доньки, жодного разу не відвідувала дитину з моменту виїзду за кордон, а також заблокувала його та дитину у соціальних мережах. Щодо висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради, зазначив, що він є формальним та не спростовує фактичних обставин справи, складений без опитування дитини, без перевірки фактичного виконання обов`язків матір`ю та без витребування доказів участі її у вихованні. Тому, посилаючись на ст.ст. 141, 150, 151, 180, 182 СК України, просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідачка в судове засідання також не з`явилася, 11.11.2025 від неї до суду надійшло ряд заяв та клопотань. Так, згідно заяви про визначення місця проживання дитини з матір`ю та письмових пояснень на позов, відповідачка зазначила, що хоча на даний час дитина проживає з батьком, подальше проживання дитини з ним не відповідає її найкращим інтересам. З моменту розірвання шлюбу відповідачка постійно брала участь в житті дитини, матеріально забезпечувала її потреби, оплачувала житло, витрати на школу, одяг, навчальні матеріали та інші потреби. Всі фінансові витрати несе вона, оскільки батько дитини не має постійного місця роботи, не забезпечує стабільного доходу, що створює ризик для життя, здоров`я та розвитку дитини. Крім того, позивач перешкоджає спілкуванню доньки з нею, обмежує їх телефонні розмови та відеозв`язок. Також батько маніпулює дитиною з метою отримання матеріальної вигоди, а саме просить дитину звертатися до відповідачки виключно з проханнями про гроші. Відповідачка вважає, що такі дії створюють психологічний тиск на дитину, викликають у неї відчуття провини та емоційну напругу, що негативно впливає на її стан. Відповідачка проживає в м. Середь, Словаччина, має стабільний дохід, належні житлові умови та всі можливості для забезпечення дитини, тому вважає, що проживання дитини разом із матір`ю найбільшою мірою відповідає її інтересам, тому просить відмовити в задоволенні позову, визначити місце проживання дитини з нею та надати можливість брати участь в розгляді справи в режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 16.12.2025 відповідачці було надано можливість взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак відповідачка не була в мережі та не доєдналася до системи відеоконференцзв`язку, що підтверджується відповідним актом. 30.04.2026 відповідачка повторно не з`явилася в судове засідання, хоча вважається належним чином та завчасно повідомленою про судове засідання. Доказів наявності поважної причини неявки її до суду чи клопотань про відкладення судового розгляду від відповідачки до суду не надходило. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18.09.2025 № 01/00/011/57277.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних матеріалів.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи.
Згідно копії рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18.03.2024 у справі № 128/5214/23, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (а.с. 7).
Згідно копії рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26.03.2024 у справі №128/273/24, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25.01.2024 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8 - 9).
На підтвердження відсутності матері дитини в Україні позивачем надано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідачки з відмітками про перетин кордону різних держав (а.с. 12 - 15).
Відповідно до копії характеристики ОСОБА_3 , наданої ТОВ «Приватний дитиноцентрований заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «ХАБ СКУЛ» 18.04.2025, ОСОБА_3 , учениця 3-А класу, за час навчання зарекомендувала себе як старанна, здібна, відповідальна учениця. До доручень ставиться старанно й відповідально, бере активну участь у шкільному житті та житті класу. Наразі вихованням дитини займається лише батько ОСОБА_1 , який постійно цікавиться навчанням доньки та відповідально ставиться до її виховання в сім`ї. З вересня 2023 по квітень 2025 усі питання стосовно навчання вирішуються з батьком, оскільки лише він приводив і забирав дитину зі школи (а.с. 16).
Також судом досліджено копію договору найму (оренди) житла від 26.09.2021, укладений відповідачкою ОСОБА_2 , як наймачем квартири в АДРЕСА_1 , для проживання разом з чоловіком та дитиною, строком на 12 місяців до 26.09.2022. Згідно п. 4.4.5, після спливу строку договору саме наймач має переважне право перед іншими особами на укладання договору найму, за умови, що він належно виконував свої обов`язки за попереднім договором (а.с. 17).
Згідно Висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 18.09.2025 № 01/00/011/57277, в якому зазначено, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у законодавстві відсутня дефініція «самостійного виховання дітей одним із батьків», дитина у даний час має обох законних представників – батьків, які не обмежені у своїх правах та обов`язках щодо дитини (а.с. 30 – 32).
Згідно наданої відповідачкою копії здійснених нею транзакцій з карткового рахунку за період з 07.09.2024 до 06.09.2025, та копій квитанцій, з роз`ясненням цільового призначення перерахованих коштів та отримувачів таких виплат, відповідачка здійснювала регулярні грошові перекази позивачу, навчальним закладам, де навчається дитина, в тому числі, закладу, про оплату якого вказує позивач (а.с. 62, 67 – 74, 78 – 81).
Відповідно до копії договору № 53121392 від 19.08.2025 про надання освітніх послуг за дистанційною формою навчання, відповідачка уклала договір з ПО «Київський ліцей «Гоу Айтінс Скул» про надання послуг дистанційного навчання дочці сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та здійснила оплату послуг (а.с. 63 – 66, 78).
На підтвердження спілкування з донькою та створення перешкод в її спілкуванні з нею позивачем, відповідачкою також надано копії скріншотів переписки в мобільному додатку (а.с. 75 – 77).
Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами.
Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я та безпечні умови життя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Ч. 1 ст. 152, ст. 153 СК України визначено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Крім цього, згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.  Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.  Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч.ч. 1 – 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.
Так, в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зроблено правовий висновок, що відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
На зазначених обставинах також наголошено Верховним Судом у постанові від 16.03.2026, у справі № 487/11354/24, в якій також зауважено, що проживання матері окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дітей, в тому числі засобами телефонного зв`язку. Та при розгляді зазначених вимог також підлягають доказуванню обставини, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Згідно з ч.ч. 1 – 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Так, обставини, на які посилається позивач щодо того, що відповідачка не піклується про їхню спільну дитину та не цікавиться нею, її навчанням, не спілкується та уникає спілкування з дитиною, є байдужою до неї тощоне знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та навпаки були спростовані відповідачкою наданими доказами щодо її участі у спілкуванні з дитиною та утриманні дитини.
Суд вважає, що позивачем не доведено його одноосібне виховання та утримання їх з відповідачкою спільної доньки, оскільки відсутність відвідування матір`ю дитини навчального закладу обумовлено її проживанням за кордоном, та зазначена обставина не може бути єдиною підставою для визнання факту, про який заявляє позивач. Відсутність матеріального утримання дитини матір`ю та відсутність її спілкування з нею через небажання та свідоме ухилення від цього, а також відсутність будь-яких перешкод з його боку для спілкування дитини з матір`ю, не доведено позивачем жодним доказом, думка дитини щодо зазначених обставин взагалі не з`ясовувалась та клопотання про її виклик до суду для з`ясування зазначеної обставини позивачем не заявлялось взагалі.
Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в позовній заяві як на підставу задоволення позову, а тому в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним роз`яснити відповідачці, що нею не заявлялось зустрічних позовних вимог до позивача в порядку, встановленому ст.ст. 193, 194 ЦПК України, тому суд не вирішує даним рішенням її вимогу, викладену в письмових поясненнях на позов, про визначення місця проживання доньки сторін з нею. В разі наявності спору з позивачем про місце проживання дитини, відповідачка має право звернутися з позовною заявою з такою вимогою до суду в порядку загального позовного провадження.
Згідно з ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені судові витрати слід залишити за позивачем.
Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 15, 141, 150, 153, 155, 157 СК України, ст.ст. 211, 247, 259, 263, 265 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання факту самостійного виховання та утримання дитини відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач:  ОСОБА_1 ,місце проживання:  АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання:  АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, місцезнаходження: вул. Соборна, 50, м. Вінниця, 21050, код ЄДРПОУ 44566028.
Повний текст рішення складено 11.05.2026.

Суддя: