ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 380/4195/25
адміністративне провадження № К/990/15947/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Білак М.В.,  Мацедонської В.Е., 

розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 380/4195/25,
за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Демчина Марія Сергіївна,
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Гінди О.М., суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У березні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) [адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ] звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ; далі - В/ч НОМЕР_1 , відповідач) [місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: 14321653], в якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців затримки такого розрахунку;
1.2. зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців затримки такого розрахунку, без застосування принципу співмірності щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, з врахуванням правових висновків Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.
2. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач порушив вимоги Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки не виплатив позивачу при звільненні всі належні йому суми. Позивач вважає, що існують достатні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Установлені судами фактичні обставини справи
3. ОСОБА_1 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 . Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного заггону Державної прикордонної служби України від 17.11.2023 № 1387-ОС «Про особовий склад», старшого солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, інспектора прикордонної служби 3 категорії другого відділення інспекторів прикордонної служби прикордонної застави (окремої) прикордонної комендатури швидкого реагування з 17.11.2023 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження служби до НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
3.1. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 у справі № 380/4530/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2024, зобов`язано В/ч НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру грошового забезпечення за період з 11.03.2022 по 20.05.2023 із визначенням розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), із обов`язковим урахуванням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки доплати, підвищення) і премії та здійснити їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44) та здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, виходячи із грошового забезпечення, визначеного станом на день підписання наказу про виплату такої допомоги, із визначенням розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до Постанови № 704, із обов`язковим урахуванням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки доплати, підвищення), премії і індексації грошового забезпечення, та здійснити їх виплату із врахуванням раніше проведених виплат та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
3.2. На виконання вказаного рішення суду відповідач провів перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за період з 11.03.2022 по 20.05.2023 на загальну суму 115 014,99 грн, яка надійшла на банківський рахунок позивача 29.01.2025.
3.3. Вважаючи, що він має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
4. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 у справі № 380/4195/25 позов було задоволено. Стягнуто з В/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 138 718 (сто тридцять вісім тисяч сімсот вісімнадцять) грн 58 коп.
4.1. Львівський окружний адміністративний суд зауважив, що позивача було виключено зі списків особового складу військової частини 17.11.2023, а остаточний розрахунок з ним було проведено лише 29.01.2025. Отже відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 18.11.2023 за шість місяців, тобто до 17.05.2024 включно.
4.2. Як убачається з довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення, позивачу було нараховано грошове забезпечення за останні два місяці роботи (без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення) в такому розмірі: за вересень 2023 року - у розмірі 23 246,75 грн, за жовтень 2023 року - у розмірі 23 246,75 грн. Відтак середньоденний заробіток становить 762,19 грн (46 493,50 грн/61 день). Тому, сума середнього заробітку, яка заявлена позивачем до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (762,19 грн) на число календарних днів за період з 18.11.2023 по 17.05.2024 (182), становить 138 718,58 грн.
5. Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 31.03.2026 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2024 скасував та ухвалив нову постанову, якою позов задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 871,86 грн (тринадцять тисяч вісімсот сімдесят одну гривню вісімдесят шість копійок), з урахуванням ухвали від 15.04.2026 про виправлення описки.
6. Суд апеляційної інстанції вказав, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла з 19.07.2022, якою законодавець обмежив виплату шістьма місяцями.
7. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав, що у порівнянні із виплаченою сумою в розмірі 115 014,99 грн, суму в розмірі 138 718,58 грн явно не можна вважати співмірною, оскільки вона перевищує суму грошового забезпечення виплачену на виконання рішення суду у справі № 380/4530/24.
8. Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 871,86 грн.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
9. До Верховного Суду (далі - Суд) надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Демчина М.С., на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2026, у якій скаржник просить скасувати вказане рішення, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
9.1. Підставою перегляду оскаржуваного судового рішення скаржник указує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми статті 117 КЗпП України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.
9.2.  ОСОБА_1 у касаційній скарзі наводить доводи про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду про те, що для цілей обчислення середнього заробітку підлягає встановленню розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Установивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій мали присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільнені.
10.2. Крім того, за доводами скаржника, суд апеляційної інстанції, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування не урахував критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
9.3. Позивач зауважує, що суд апеляційної інстанції, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні навмання зменшив суму відшкодування у 10 разів до 13 871,86 грн, порівнявши виплачену суму на виконання рішення суду у справі № 380/4530/24 (115 014,99 грн) із сумою в розмірі 138 718,58 грн. 
10. Суд ухвалою від 28.04.2026 відкрив касаційне провадження № К/990/15947/26 за вказаною касаційною скаргою.
11. Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (касаційна скарга від 09.04.2026) доставлена в Електронний кабінет ІНФОРМАЦІЯ_1 (В/ч НОМЕР_1 ) 09.04.26 12:48, а ухвала про відкриття касаційного провадження від 28.04.2026 доставлена 29.04.2026 в Електронний кабінет відповідача о 12:25, що підтверджено довідками про доставку електронних листів.
12. Правом подати відзив на касаційну скаргу відповідач не скористався, що, відповідно до статті 338 КАС України, не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій у касаційному порядку.
13. Ухвалою Верховного Суду в складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 28.05.2026 закінчено підготовчі дії в справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.
Позиція Верховного Суду, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
14. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
15. Водночас згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
16. Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенні у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
17. Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
18. Статтею 117 КЗпП України (у попередній редакції) було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, проте не більш як за шість місяців. Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
19. Спірні правовідносини виникли та підлягають оцінці в умовах дії нової редакції статті 117 КЗпП України, яка набрала чинності з 19.07.2022.
20. Суд апеляційної інстанцій у цій справі дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, застосував до спірних правовідносин статтю 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, та вважав, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
21. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою в розмірі 115 014,99 грн, сума в розмірі 138 718,58 грн не є співмірною, оскільки вона перевищує суму грошового забезпечення виплачену на виконання рішення суду у справі № 380/4530/24 та зменшив розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні до 13871,86 грн.
22. Позивач у доводах касаційної скарги стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не урахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо урахування співмірності заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи, а також у постанові Верховного Суду від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.
23. Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, які стали підставою для відкриття провадження, Верховний Суд зазначає, що після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 - положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 20.12.2005 № 3248-IV (далі - Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 - підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
24. Зокрема, суд зазначив, що у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями). 
25. Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
26. Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022, є неможливим.
27. Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
28. Переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
29. Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
30. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
31. Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
32. Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
33. Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
34. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
35. Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
36. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
37. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблеми можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
38. За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
39. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
40. Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон № 2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
42. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
43. У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
44. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
45. В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, Суд зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
46. Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
47. Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
48. Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
49. Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23).
50. Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
51. Установивши вказані обставини, суд апеляційної інстанцій мав присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
52. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 20.11.25 року у справі № 420/10380/23, від 22.01.2025 у справі № 460/17264/23 та інших.
53. Натомість суд апеляційної інстанції, зменшуючи суму відшкодування обмежився висновком що у порівнянні із виплаченою сумою в розмірі 115 014,99 грн, сума в розмірі 138 718,58 грн явно не можна вважати співмірною, оскільки вона перевищує суму грошового забезпечення виплачену на виконання рішення суду у справі № 380/4530/24.
54. Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неурахування висновків Великою Палатою Верховного Суду викладених у постанові від 29.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
55. У постанові від 16.03.2023 у справі № 600/747/22-а Верховний Суд наголошував, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи під час розгляду адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого статтею 2 та частиною четвертою статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд уживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
56. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
57. Оскільки суд апеляційної інстанції не вжив усіх визначених законом заходів та не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, Верховний Суд уважає його висновки передчасними.
58. За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
59. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
60. З огляду на положення частини другої статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
61. Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно установити, чи настали за обставин цієї справи підстави для застосування наслідків статті 117 КЗпП України у спірних правовідносинах (остаточність розрахунку при звільненні, який в ситуації військовослужбовця може мати місце при звільненні з військової служби) з огляду на встановлені в цій справі обставини щодо виключення позивача зі списків особового складу відповідача та всіх видів забезпечення з 17.11.2023 та направлення для подальшого проходження служби до НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (а.с. 9), з урахуванням правової позиції сформованої Верховним Судом у постановах від 16.02.2026 у справі № 360/110/24 та від 29.05.2026 у № 280/758/24.
62. Отже, під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, надати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
63. З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Демчина Марія Сергіївна, задовольнити.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року скасувати, а справу № 380/4195/25 направити на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько М.В. Білак   В.Е. Мацедонська