ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"28" травня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/570/25	

Господарський суд Одеської області у складі:
судді С.В. Літвінова
при секретарі Т.О. Липі 
розглянувши справу за позовом Заступника керівника Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3,Одеса,Одеська область,65026) в інтересах держави в особі, якою є Південнівська міська рада Одеського району Одеської області до відповідача: Приватне підприємство "Фієста" (вул. Бугаївська, 21/49,м. Одеса,Одеський р-н, Одеська обл.,65005) про витребування земельної ділянки
за участю представників: 
від прокуратури: Шафарчук О.В.: службове посвідчення;
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Воронков В.О., ордер;
ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Південнівської міської ради Одеського району Одеської області до Приватного підприємства "Фієста", в якому просить господарський суд:
- витребувати у Приватного підприємства "Фієста" (код ЄДРПОУ 25916384) на користь територіальної громади в особі Південнівської міської ради Одеського району Одеської області (код ЄДРПОУ 21018103) земельну ділянку загальною площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 за адресою: Одеська область, Одеський район, Сичавська сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2481646651100;
- стягнути з відповідача сплачений судовий збір на користь Одеської обласної прокуратури за такими реквізитами: отримувач коштів – Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3), код отримувача (код ЄДРПОУ) – 03528552, рахунок отримувача – UA808201720343100002000000564, банк отримувача – ДКСУ у м. Києві.
Позовну заяву прокурора мотивовано тим, що внаслідок проведення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права приватної власності на земельну ділянку за Приватним підприємством "Фієста" із власності територіальної громади без відповідної правової підстави вибула земельна ділянка загальною площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251. 
В обгрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що документи, подані відповідачем для реєстрації права приватної власності, не підтверджували права власності Приватного підприємства "Фієста" на спірну земельну ділянку, оскільки предметом договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128, який став підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, була не земельна ділянка, а лише база відпочинку, а зі змісту договору вбачається, що до нового власника бази переходить лише право оформлення прав власності та/або користування на земельну ділянку (пункт 1.3 договору).
Одночасно прокурор вказує на те, що Південнівська міська рада Одеського району Одеської області як правонаступник Сичавської сільської ради повідомила про те, що орган місцевого самоврядування не приймав рішень щодо відведення у приватну власність Приватного підприємства "Фієста" земельної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, земельні торги щодо продажу спірної земельної ділянки не проводились.
28.04.2025 Приватним підприємством "Фієста" в особі представника – адвоката Воронкова В.О. реалізовано право на подачу відзиву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи підстави, які суд має врахувати для відмови у задоволенні позову, відповідач посилається на те, що: 
- відповідач на законних підставах придбав у компетентного представницького органу місцевого самоврядування нерухоме майно (базу відпочинку) з можливістю подальшого оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташована база відпочинку, та посилається на статтю 377 Цивільного кодексу України, статтю 120 Земельного кодексу України, згідно з якими до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку на якій вони розміщені; 
- прокурор необгрунтовано визначив позивачем у справі не орган місцевого самоврядування, який здійснив відчуження об`єкта нерухомого майна, а Південнівську міську раду Одеського району Одеської області без підтвердження правонаступництва між Комінтернівською районною радою Одеської області та Південнівською міською радою Одеського району Одеської області;
- державним реєстратором Карпенко А.А. 19.10.2022 прийнято рішення про державну реєстрацію права відповідача на спірну земельну ділянку, а не про відмову від в проведенні державної реєстрації права, та, на думку відповідача, без скасування такого рішення державного реєстратора витребувати земельну ділянку не можливо;
- до спірних правовідносин є застосовними положення статті 390 Цивільного кодексу України у редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025 щодо посиленого захисту прав добросовісного набувача, згідно з якою суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
08.05.2025 до суду від Одеської обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій прокурор заперечує щодо доводів відповідача, посилаючись на те, що: 
- твердження відповідача про застосування до спірних правовідносин приписів статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України є помилковими, оскільки, згідно з положеннями вказаних статей (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до особи яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При цьому, як зауважує прокурор, у пункті 1.3 договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128, укладеному між Комінтернівською районною радою Одеської області (продавець) та Приватним підприємством "Фієста" (покупець) зазначено, що земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні продавця; 
- крім того, прокурор наголошує на тому, що у договорі купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128 відсутній кадастровий номер земельної ділянки як істотна умова договору в розумінні положень ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на дату укладення такого договору);
- за доводами прокурора, факт того, що предметом договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128, укладеного між Комінтернівською районною радою Одеської області (продавець) та Приватним підприємством "Фієста" (покупець), була лише база відпочинку, а не земельна ділянка, підтверджується і тим, що вказаний правочин не містить відомості про проведення експертної грошової оцінки, яка проводиться у разі відчуження земельних ділянок державної або комунальної форми власності у розумінні статей 5, 13, 21 Закону України "Про оцінку земель";
- також у відповіді на відзив прокуратура наполягає на тому, що належним позивачем у спірних правовідносинах є саме Південнівська міська рада Одеського району Одеської області, до якої як до правонаступника Сичавської сільської ради (яка увійшла до складу Южненської міської територіальної громади) перейшли права власності на землі комунальної форми власності, у т. ч. на спірну земельну ділянку загальною площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, яка розташована на території Сичавської сільської ради Одеського району Одеської області;
- окрім того, у відповіді на відзив прокуратура на спростування доводів відповідача зазначає про те, що державний реєстратор не є учасником правовідносин, що виникли на підставі реєстраційної дії, а тому не може бути відповідачем у справі, з огляду на що пред`явлення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора у цій справі є неефективним способом захисту. Натомість, за доводами прокурора, ефективним способом захисту прав та інтересів держави у спірних правовідносинах є саме вимога про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння;
- у відповіді на відзив прокуратура наполягає на тому, що до спірних правовідносин частина 5 статті 390 ЦК України (у редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025) є незастосовною, оскільки приписи вказаної статті захищають права добросовісного набувача, у той час як прокурор посилається на недобросовісну поведінку відповідача під час набуття права власності на спірну ділянку.
30.06.2025 до суду надійшли пояснення позивача Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, згідно з якими остання підтримує пояснення, міркування та аргументи, наведені у відповіді на відзив заступника керівника Одеської обласної прокуратури.
20.02.2025 ухвалою суду повернуто заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури про забезпечення позову (вх. 2-215/25 від 18.02.2025).
24.02.2025 ухвалою суду позовну заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишено без руху для усунення недоліків.
26.02.2025 від Одеської обласної прокуратури надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з долученням платіжної інструкції на підтвердження оплати судового збору за подання позову.
03.03.2025 ухвалою суду задоволено заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури про забезпечення позову (вх. №2-278/25 від 28.02.2025) та накладено арешт на земельну ділянку загальною площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251.
03.03.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі.
28.03.2025 від представника відповідача – адвоката Воронкова В.О. надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до електронної справи.
28.03.2025, 25.04.2025, 30.05.2025, 17.06.2025, 21.07.2025, 06.11.2025, 16.04.2026, 25.05.2026 від Південнівської міської ради Одеського району Одеської області надійшли заяви про розгляд справи без участі позивача.
28.04.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву прокурора.
08.05.2025 до суду від Одеської обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив.
30.06.2025 від позивача Південнівської міської ради Одеського району Одеської області надійшли пояснення.
21.07.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про залучення державного реєстратора в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
24.07.2025 до суду від заступника керівника Одеської обласної прокуратури надійшло заперечення на клопотання відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
03.10.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів.
12.11.2025 від позивача Південнівської міської ради Одеського району Одеської області надійшли пояснення.
13.01.2026 від позивача Південнівської міської ради Одеського району Одеської області надійшли додаткові пояснення.
02.02.2026 ухвалою (протокольною) господарського суду Одеської області закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
23.03.2026 до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів.
14.04.2026 до суду від заступника керівника Одеської обласної прокуратури надійшло заперечення на клопотання відповідача про долучення доказів.
По справі неодноразово не відбувались судові засідання у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
У означеній справі перед судом постало питання встановити законність набуття Приватним підприємством "Фієста" права приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, а також наявність фактичних та правових підстав для її витребування у власність територіальної громади в особі Південнівської міської ради Одеського району Одеської області.
Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
Рішенням виконкому Сичавської сільської ради від 27 травня 1999 № 29 "Виділення землі на умовах короткострокової оренди" в оренду виділено земельні ділянки площею 0,42 га для розміщення баз відпочинку ВАТ Уманське "Вітаміни" терміном на п`ять років. 
На виконання означеного рішення між Сичавською сільською радою Комінтернівського району Одеської області (орендодавець) та ВАТ "Вітаміни" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 28 вересня 2000 за реєстровим № 843.
Відповідно до розділу 1 "Предмет договору" договору оренди земельної ділянки від 28 вересня 2000 за реєстровим № 843, в оренду ВАТ "Вітаміни" передано земельну ділянку площею 0,439 га, яка знаходиться на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області.
За змістом розділу 2 "Умови договору" договору оренди земельної ділянки від 28 вересня 2000 за реєстровим № 843, орендодавець гарантує, що дана земельна ділянка є у його власності, під забороною не перебуває, і він має законні права та повноваження передавати цю ділянку у тимчасове користування на умовах оренди, надавати інші права, визначені у цьому договорі.
У подальшому Комінтернівською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження від 29 травня 2006 року за № 1414 "Про продовження строку оренди земельної ділянки на умовах короткострокової оренди ВАТ "Вітаміни" для експлуатації та обслуговування існуючої бази відпочинку на території Сичавської сільської ради", згідно з яким вирішено укласти з ВАТ "Вітаміни" договір оренди земельної ділянки терміном на п`ять років з Комінтернівською районною державною адміністрацією для експлуатації та обслуговування існуючої бази відпочинку на території Сичавської сільської ради. 
Згідно з Книгами записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі та других примірників державних актів на території Комінтернівського (нині – Одеського) району та м. Южне Одеської області станом на 31.12.2012 за кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 наявний запис щодо реєстрації договору оренди земельної ділянки між Комінтернівською районною державною адміністрацією та ВАТ "Вітаміни", зареєстрований за № 040652400009 від 08.12.2006, площею 0,439 га для експлуатації та обслуговування існуючої бази відпочинку на території Сичавської сільської ради Комінтернівського (нині Одеського) району Одеської області, терміном на 5 років.
Таким чином, спірна земельна ділянка площею 0,439 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 до 08.12.2011 перебувала у орендному користуванні ВАТ "Вітаміни". 
У подальшому рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 03 квітня 2014 року у справі № 504/682/14-ц задоволено заяву Комінтернівської районної ради Одеської області: визнано безхазяйною та передано базу відпочинку «Вітаміни», що розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, територія Сичавської сільської ради (за межами населеного пункту), 53 км. автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 3, у комунальну власність Комінтернівської районної ради Одеської області.
Надалі між територіальною громадою в особі Комінтернівської районної ради Одеської області (продавець) та Приватне підприємство "Фієста" (покупець) укладено договір купівлі-продажу від 17.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. за реєстровим № 1128.
Згідно з пунктом 1.1 договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128, на підставі протоколу проведення аукціону Приватне підприємство "Фієста" придбало базу відпочинку загальною площею 506,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, с/рада Сичавська, автодорога Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 53 км, буд. 3.
Відповідно до змісту пункту 1.3 договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128, база відпочинку розташована на земельній ділянці площею 0,0439 га, яка знаходиться в фактичному користуванні продавця. Відповідно до листа Управління Держгеокадастру у Комінтернівському районі Одеської області № 18-1503-0.11-7287/2-15 від 07.09.2015, згідно з наявними в Управлінні Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, станом на 31.12.2012 на вище зазначену земельну ділянку кадастровий номер не визначався, реєстрація земельної ділянки не проводилась.
Також у вказаному пункті договору зазначено, що до нового власника переходить право на оформлення прав власності та/або користування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна без зміни її цільового призначення на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача) у встановленому законодавством порядку.
У подальшому державним реєстратором Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенком Анатолієм Анатолійовичем прийнято рішення від 19.10.2021 за індексним номером 60999470 про державну реєстрацію права приватної власності за Приватним підприємством "Фієста" на земельну ділянку площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 (реєстраційний номер номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 2481646651100).
Заяву про державну реєстрацію прав за № 48331196 від 07.10.2021 подано Приватним підприємством "Фієста" через уповноваженого представника Сетіра Олександра Миколайовича.
Підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку зазначено: довідку № 1014, видану виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та договір купівлі-продажу від 17.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. за реєстровим № 1128.
Відповідно до змісту довідки від 19.10.2017 за № 1014, яка стала підставою для реєстрації права приватної власності Приватного підприємства "Фієста" на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, земельна ділянка площею 0,439 га, на якій розташована база відпочинку загальною площею 506,5 кв. м за адресою: Одеська область, Лиманський район (в минулому Комінтернівський), 53-1 км автодороги «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 3», знаходиться у фактичному користуванні Приватного підприємства "Фієста".
Предметом договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128, який став підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, є база відпочинку, а зі змісту договору вбачається, що до нового власника бази переходить право оформлення прав власності та/або користування на земельну ділянку.
Відповідно до акта приймання-передачі до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. 17 вересня 2015, реєстровий номер 1128, продавець передав покупцю базу відпочинку, що знаходиться за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, с/рада Сичавська, автодорога Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 53км, будинок 3 (три), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 365529251227.
У подальшому на замовлення Приватного підприємства "Фієста" на підставі договору № 691-ТД-О від 21.12.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР ПРИВАТИЗАЦІЇ" виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, кадастровий номер 5122785800:01:002:0251.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.
Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з частиною 3 статті 41 ГПК України, у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Законом України від 02.06.2016 року №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме, Конституцію доповнено ст. 131-1, п. 3 ч. 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до п. 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 року у справі "Менчинська проти росії").
Суд враховує, що абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Частиною 3 статті 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Так, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК України.
Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
Звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави заступник керівника Одеської обласної прокуратури обгрунтував тим, що охорона та використання земель становить державний інтерес, оскільки протиправне заволодіння землями комунальної форми власності рекреаційного призначення за відсутності рішення органу місцевого самоврядування, тобто без волі дійсного власника земель, суперечить основним принципам та засадам використання земель, закріпленим у Конституції України.
Крім того, суспільний інтерес у захисті інтересів держави у спірних правовідносинах заступник керівника Одеської обласної прокуратури обгрунтував важливістю повернення до земель територіальної громади земельної ділянки рекреаційного призначення з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 значної вартості (3 578 961,85 грн), яка знаходиться в безпосередній близькості до урізу води Чорного моря на відстані близько 57,920 м від урізу води.
На підтвердження вартості спірної земельної ділянки прокуратурою разом із позовною заявою додано витяг № НВ-5100159782025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 28.01.2025 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 3 578 961,85 грн.
На підтвердження розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 у близькості до урізу води Чорного моря прокурором разом із позовною заявою додано скріншот з Публічної кадастрової карти, згідно з яким вбачається, що довжина між внутрішньою межею земельної ділянки та умовною лінією урізу води складає 57,920 м.
Обгрунтовуючи звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, заступник керівника Одеської обласної прокуратури послався на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 розташована на території Південнівської міської територіальної громади, у зв`язку з чим саме Південнівська міська рада Одеського району Одеської області в силу приписів ст.ст. 80, 83 Земельного кодексу України, ч. 5 ст. 16, п. 34 ст. 26, ч. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів територіальної громади та держави в цілому у спірних правовідносинах.
При цьому наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді в особі зазначеного органу заступник керівника Одеської обласної прокуратури обгрунтував тим, що Південнівська міська рада Одеського району Одеської області як уповноважений орган, що має здійснювати захист інтересів держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах, будучи обізнаною про незаконне вибуття із власності територіальної громади земельної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, фактично зайняла споглядацьку позицію та упродовж розумного строку допустила бездіяльність, оскільки з часу, коли міській раді стало відомо про вищевказане порушення, не звернулась з відповідним позовом до суду. 
Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності, вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Зі змісту положень статті 12 ЗК України вбачається, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема: розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина 1 статті 122 ЗК України).
Отже, саме рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або у користування має втілювати волевиявлення власника землі і реалізується у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України.
Відповідно до стастті 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування ? на землі комунальної власності.
Згідно з частиною першою статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
Відповідно до частини 2 статті 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Сукупною оцінкою доказів, наявних у матеріалах справи, а саме відомостей з Державного земельного кадастру, договору оренди земельної ділянки від 28.09.2000, укладеного між Сичавською сільською радою Комінтернівського району Одеської області та ВАТ "Вітаміни", предметом якого була спірна земельна ділянка, довідки виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області від 19.10.2017 за № 1014, суд дійшов висновків, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 знаходилась в межах Сичавської сільської ради та в силу приписів ст. 83 Земельного кодексу України відносилась до земель комунальної форми власності, розпорядником яких на момент виникнення спірних правовідносин була саме Сичавська сільська рада Комінтернівського (у подальшому Лиманського) району Одеської області.
Кабінетом Міністрів України 12.06.2020 прийнято розпорядження №720- р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області». У додатку до зазначеного розпорядження визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Одеської області, а зокрема, в результаті об`єднання Южненської міської ради із Новобілярською селищною та Сичавською сільською радами утворилась Южненська міська територіальна громада з адміністративним центром – місто Южне. 
Відповідно до пункту 1 частини 15 постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 "Про утворення та ліквідацію районів", утворено в Одеській області: Одеський район (з адміністративним центром у м. Одеса) у складі територій Авангардівської селищної, Біляївської міської, Великодальницької сільської, Великодолинської селищної, Вигодянської сільської, Визирської сільської, Дальницької сільської, Дачненської сільської, Доброславської селищної, Красносільської сільської, Маяківської сільської, Нерубайської сільської, Овідіопольської селищної, Одеської міської, Таїровської селищної, Теплодарської міської, Усатівської сільської, Фонтанської сільської, Чорноморської міської, Чорноморської селищної, Южненської міської, Яськівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пп. 9 п. 6-1 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве врядування в Україні", юридична особа – сільська, селищна, міська рада, розміщена в адміністративному центрі сформованої територіальної громади, є правонаступником прав та обов`язків усіх юридичних осіб – сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами, з дня набуття повноважень новообраною радою. 
З огляду на приписи пп. 9 п. 6-1 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве врядування в Україні", Южненська міська рада Одеського району Одеської області є правонаступником Сичавської сільської ради в силу закону.
Згідно з рішенням від 14.11.2024 № 1916-VIIІ "Про перейменування Южненської міської ради Одеського району Одеської області та виконавчого комітету Южненської міської ради Одеського району Одеської області", Южненську міську раду Одеського району Одеської області було перейменовано у Південнівську міську раду Одеського району Одеської області.
Враховуючи викладене, суд визнає встановленою обставину того, що органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, є саме Південнівська міська рада Одеського району Одеської області як правонаступник прав та обов`язків Сичавської сільської ради із розпорядження землями комунальної форми власності, розташованими в межах сільської ради, у т.ч щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251.
У постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 сформовано наступний правовий висновок: "За загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового Земельного кодексу України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку".
Таким чином, відсутність державної реєстрації речового права власності на спірну земельну ділянку за Сичавською сільською радою та у подальшому за правонаступником Південнівською міською радою радою Одеського району Одеської області не пливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку.
Одночасно суд відхиляє аргументи відповідача про те, що прокурор необгрунтовано визначив позивачем у справі не орган місцевого самоврядування, який здійснив відчуження об`єкта нерухомого майна, а Південнівську міську раду Одеського району Одеської області без підтвердження правонаступництва між Комінтернівською районною радою Одеської області та Південнівською міською радою Одеського району Одеської області з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. 
Частиною 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Згідно зі ст. 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Таким чином, зі змісту статей 140, 142, 143 Конституції України, статей 1, 2, 4, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада.
З матеріалів справи встановлено, що заступник керівника Одеської обласної прокуратури неодноразово звертався з листами до Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, в яких повідомляв про виявлене порушення щодо безпідставного набуття Приватним підприємством "Фієста" права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 (листи прокуратури від 19.12.2024 за № 15/1/1-2043вих та від 29.01.2025 за № 15/1/1-153вих-25).
Однак Південнівська міська рада Одеського району Одеської області як орган, уповноважений здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, упродовж розумного строку не вжила заходи позовного характеру, спрямовані на поновлення інтересів територіальної громади та повернення до комунальної власності спірної земельної ділянки.
Крім того, суд враховує, що в матеріалах справи наявне повідомлення заступника керівника Одеської обласної прокуратури від 13.02.2025 за № 15/1/1-253вих-25 з доказом направлення на адресу Південнівської міської ради Одеського району Одеської області про намір прокурора звернутися з позовом до суду в інтересах держави в особі означеного органу, що свідчить про виконання прокурором приписів, визначених частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Враховуючи викладене, а також за результатами сукупного аналізу наявних у матеріалах справи доказів суд дійшов висновку, що прокурором підтверджено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами у розумінні статей 76-79 ГПК України наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Південнівської міської ради Одеського району Одеської області у спірних правовідносинах. 
Надаючи оцінку законності набуття Приватним підприємством "Фієста" на праві приватної власності спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, суд зазначає наступне.
Відповідно до змісту статей 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Частиною 2 статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України).
З змістом частини 1 статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Таким чином зі змісту вищевказаних статей вбачається, що право приватної власності на земельну ділянку із земель комунальної форми власності може бути набуто на підставі рішення органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або за результатами аукціону. 
Так, у матеріалах справи наявний лист від 06.01.2025 за № 01/19-01-04 Південнівської міської ради Одеського району Одеської області (правонаступника прав і обов`язків Сичавської сільської ради щодо земельних ділянок комунальної форми власності, на території якої розташована спірна земельна ділянка), яка повідомила про те, що рішення щодо відведення земельної ділянки площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 міською радою не приймалось, земельні торги щодо продажу такої ділянки не проводились.
У статті 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяжень; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. 
У п.п. 3, 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що підставами для відмови в державній реєстрації прав є, серед іншого, те, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У постанові від 17.01.2024 у справі № 522/3999/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що за змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Судом за наслідками аналізу документів, наявних у матеріалах справи, які Приватне підприємство "Фієста" надало державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, установлено, що предметом договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128, укладеного між Комінтернівською районною радою Одеської області та Приватним підприємством "Фієста", була лише база відпочинку, а зі змісту пункту 1.3 вказаного правочину вбачається, що до нового власника бази перейшло лише право оформлення прав власності та/або користування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до змісту довідки від 19.10.2017 за № 1014, яка також стала підставою для реєстрації права приватної власності за відповідачем на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, земельна ділянка площею 0,439 га, на якій розташована база відпочинку загальною площею 506,5 кв. м за адресою: Одеська область, Лиманський район (в минулому Комінтернівський), 53-1 км автодороги "Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 3", знаходиться у фактичному користуванні Приватного підприємства "Фієста".
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що документи, поданні Приватним підприємством "Фієста" для реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, не підтверджували право власності останнього на таку ділянку.
При цьому суд вважає, що не знайшли свого підтвердження аргументи відповідача про перехід до останнього права власності на спірну земельну ділянку в силу приписів статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на дату укладення договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за реєстровим № 1128), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на дату укладення договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за реєстровим № 1128), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Таким чином, одночасно з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна переходить право власності на земельну ділянку під таким об`єктом, якщо таке право власності на земельну ділянку було наявне у попереднього власника об`єкта нерухомого майна, що знаходиться на ній.
Разом з тим у пункті 1.3 договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за реєстровим № 1128 вказано, що база відпочинку розташована на земельній ділянці площею 0,0439 га, яка знаходиться в фактичному користуванні продавця (Комінтернівської районної ради Одеської області). 
Тобто, у розумінні статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України в результаті укладення договору купівлі-продажу бази відпочинку від 17.09.2015 за реєстровим № 1128 до Приватного підприємства "Фієста" могло перейти лише право фактичного користування земельною ділянкою.
Крім того, у пункті 1.3 договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за реєстровим № 1128 зазначено, що, відповідно до листа Управління Держгеокадастру у Комінтернівському районі Одеської області № 18-1503-0.11-7287/2-15 від 07.09.2015, згідно з наявними в Управлінні Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, станом на 31.12.2012 на вище зазначену земельну ділянку кадастровий номер не визначався, реєстрація земельної ділянки не проводилась.
Разом з тим у договорі купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128 бази відпочинку відсутній кадастровий номер земельної ділянки як істотна умова договору для цілей можливості застосування положень статті 377 ЦК України у редакції, чинній на час укладення вказаного договору, у частині переходу прав на земельну ділянку.
Суд бере до уваги аргументи прокурора про те, що правочини з відчуження земельних ділянок, що належать до державної або комунальної власності, укладаються за умови обов`язкового проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, при цьому звіт з експертної грошової оцінки підлягає державній експертизі.
Відповідно до приписів статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на дату укладення договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128), експертна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, відчуження та страхування земельних ділянок, що належать до державної або комунальної власності, крім випадку, передбаченого абзацом сьомим частини першої цієї статті.
За змістом статті 21 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на дату укладення договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за № 1128), технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель, нормативної грошової оцінки земельних ділянок, а також звіти з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу підлягають державній експертизі відповідно до закону.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відсутність у змісті договору купівлі-продажу від 17.09.2015, укладеного між Комінтернівською районною радою Одеської області та Приватним підприємством "Фієста", посвідченого приватним нотаріусом Одеського Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. за № 1128, відомостей про проведення експертної грошової оцінки ділянки, яка пройшла державну експертизу, беззаперечно свідчить про те, що земельна ділянка комунальної форми власності з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 не була предметом такого правочину. 
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у Приватного підприємства "Фієста" були відсутні правові підстави набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, а тому державна реєстрація такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є незаконною.
При цьому суд вважає, що відсутність у відповідача правових підстав для набуття у власність спірної земельної ділянки жодним чином не спростовують аргументи відповідача про те, що у технічній документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель, розробленій ТОВ "ЦЕНТР ПРИВАТИЗАЦІЇ» на підставі договору № 691-ТД від 21 від 21.12.2021 на замовлення Приватного підприємства "Фієста" наявний акт погодження меж земельної ділянки, підписаний представником Южненської міської ради Новацьким В.М.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про землеустрій", документація із землеустрою (землевпорядна документація) – затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо.
Технічна документація із землеустрою – сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.
Суд звертає увагу, що у межах означеної справи підлягає доказуванню наявність/відсутність у відповідача дійсного права власності на спірну земельну ділянку загальною площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, зокрема, наявність правоустановчого документу, виданого у передбаченому законом порядку, який би посвідчував виникнення такого права у Приватного підприємства "Фієста".
Водночас технічна документація із землеустрою є лише текстовими та графічними матеріалами, тобто не має статусу правоустановчого документа, який посвідчує право власності на земельну ділянку.
Крім того, вказана технічна документація складена на виконання договору № 691-ТД-О від 21.12.2021, укладеного між замовником Приватним підприємством "Фієста" та виконавцем ТОВ «ЦЕНТР ПРИВАТИЗАЦІЇ», тобто після проведення державної реєстрації права власності за відповідачем на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, яка відбулась 07.10.2021, та на момент проведення державної реєстрації речового права власності на ділянку вказана технічна документація взагалі не існувала.
Згідно з приписами статті 198 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами є лише складовою кадастрової зйомки, а не процедури відведення у власність земельної ділянки.
У постанові від 20.03.2019 у справі № 514/1571/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що підписання акта погодження меж земельної ділянки представником Южненської міської ради Новацьким В.М. у складі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель, розробленій ТОВ "ЦЕНТР ПРИВАТИЗАЦІЇ» на підставі договору № 691-ТД від 21 від 21.12.2021 на замовлення Приватного підприємства "Фієста", не породжує у останнього права власності на земельну ділянку. 
Крім того, суд вважає, що не знайшли свого підтвердження аргументи відповідача про те, що до спірних правовідносин є застосовними положення статті 390 Цивільного кодексу України у редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025 щодо посиленого захисту прав добросовісного набувача з огляду на наступне.
Так, 09 квітня 2025 набрав чинності Закон України від 12 березня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон України № 4292-ІХ), яким внесені зміни, зокрема, до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.
За змістом частини п`ятої статті 390 ЦК України (у редакції наведеного Закону) суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Приписи Закону № 4292-IX розраховані на вирішення правових ситуацій, пов`язаних з витребуванням майна саме у добросовісних набувачів, тобто застосування цього Закону залежать від підстав пред`явленого позову.
Частиною четвертою статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові від 15 січня 2026 року у справі № 484/1213/25 Верховний Суд зазначив, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню. У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються. Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Аналогічні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 127/8274/24, від 01.12.2025 у справі № 354/419/25, від 10.12.2025 у справі № 354/1754/24, від 17.12.2025 у справі № 370/702/21, від 06.05.2026 у справі № 127/7507/25.
Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Суд враховує, що позов прокурора про витребування земельної ділянки обгрунтовано недобросовісністю набувача Приватного підприємства "Фієста" під час проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251, а правовою підставою позову прокурором визначено статтю 387 Цивільного кодексу України, згідно з якою власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Під час надання оцінки діям відповідача на предмет добросовісності/недобросовісності щодо проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку суд враховує, що в матеріалах справи наявна заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.10.2021 за реєстраційним № 48331196, зі змісту якої встановлено, що саме Приватне підприємство "Фієста" було заявником проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251.
Також зі змісту наявної у матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень установлено, що право власності на спірну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 зареєстровано за відповідачем Приватне підприємство "Фієста" як за первісним та єдиним набувачем, а не наступним набувачем у ланцюгу відчужень.
Тобто, саме відповідач Приватне підприємство "Фієста" безпосередньо надав державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 документи, які не підтверджували заявлених прав, будучи очевидно обізнаним про те, що предметом договору купівлі-продажу від 17.09.2015 за реєстровим №1128 була лише база відпочинку, а не земельна ділянка, а також очевидно розуміючи, що не отримував рішень органу місцевого самоврядування про відведення земельної ділянки у порядку, встановленому законом. 
За вищевикладених обставин суд доходить висновку, що поведінку Приватного підприємства "Фієста" щодо набуття у власність спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 не можна вважати добросовісною.
За таких обставин суд вважає, що приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України в цій справі є незастосовними.
Суд погоджується, що з урахуванням конкретних обставин означеної справи прокурором обрано належний та ефективний спосіб захисту законних інтересів держави (територіальної громади) та до спірних правовідносин є застосовною стаття 387 ЦК України.
Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Частиною 8 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У пунктах 11.6, 11.7 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна. 
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19).
При цьому суд вважає необгрунтованими та такими, що підлягають відхиленню аргументи Приватного підприємства "Фієста" про те, що належним відповідачем у справі мав би бути державний реєстратор Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А.А., який зареєстрував за відповідачем право власності на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
За змістом частини 2 статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №826/1906/17, реєстраційні дії чи їх скасування не призводять до виникнення, зміни чи припинення правовідносин за участю державного реєстратора. Державний реєстратор не є учасником правовідносин, що виникли на підставі реєстраційної дії, а тому не може бути позивачем чи відповідачем у такій справі. Належними сторонами цих правовідносин є особи, права яких припиняються чи набуваються внаслідок реєстраційної дії.
Крім того, суд не погоджується із аргументами відповідача про те, що за відсутності вимоги про скасування рішення державного реєстратора не можливо витребувати спірну ділянку як з такими, що не відповідають усталеній судовій практиці.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанови ВП ВС від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 №359/3373/16-ц, від 29.11.2023 у справі № 513/879/19).
При цьому не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1).
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2510цс15 зазначено, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи втручання є законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.
З урахуванням конкретних обставин зазначеної справи суд доходить висновку, що витребування у відповідача Приватного підприємства "Фієста" спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 є співмірним заходом втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки є законним та здійснюється на підставі статті 387 ЦК України, положення якої є чіткими, зрозумілими та загальнодоступними.
Означене втручання переслідує публічний інтерес у поверненні у власність територіальної громади земельної ділянки із земель рекреаційного призначення значної вартості, розташованої у близькості від урізу води Чорного моря, яка вибула поза волею дійсного власника – територіальної громади за відсутності жодних правових підстав.
Означене втручання шляхом витребування земельної ділянки у Приватного підприємства "Фієста" є заходом, пропорційним визначеним цілям, оскільки повернення у власність Південнівської територіальної громади земельної ділянки рекреаційного призначення не становитиме для відповідача надмірного тягаря, оскільки останній протиправно набув право власності на спірну земельну ділянку без понесення будь-яких витрат, у т.ч. на розроблення технічної документації із землеустрою для цілей формування спірної ділянки як об`єкта цивільних прав (земельну ділянку сформовано як об`єкт цивільних прав з присвоєнням кадастрового номеру 08.12.2006 до придбання відповідачем бази відпочинку на спірній ділянці).
Крім того, суд враховує, що відповідач не придбавав таку ділянку за відплатним договором.
Окрім того, витребування у Приватного підприємства "Фієста" спірної ділянки з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 на користь дійсного власника не позбавляє відповідача права у передбаченому законом порядку звернутися до органу місцевого самоврядування про відведення спірної ділянки в орендне користування та таким чином законно користуватися земельною ділянкою територіальної громади шляхом сплати орендних платежів до місцевого бюджету.
Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Згідно зі статтею 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтею 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Результатом процесу мотивування судового рішення є формування обґрунтованих висновків у справі та прийняття одного з встановлених процесуальним законом рішень (повне або часткове задоволення позову, відмова у задоволенні позову).
Відповідно до статті 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.
При цьому одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги прокурора є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, а тому підлягають задоволенню.
На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судові витраті по сплаті судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст. ст. 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, 
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити повністю. 
2. Витребувати у ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ФІЄСТА» (вул. Бугаївська, 21/49, м. Одеса, Одеський р-н, Одеська обл., 65005, код ЄДРПОУ 25916384) на користь територіальної громади в особі Південнівської міської ради Одеського району Одеської області (код ЄДРПОУ 21018103) земельну ділянку загальною площею 0,4388 га з кадастровим номером 5122785800:01:002:0251 за адресою: Одеська область, Одеський район, Сичавська сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2481646651100. 
2. Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ФІЄСТА» (вул. Бугаївська, 21/49, м. Одеса, Одеський р-н, Одеська обл., 65005, код ЄДРПОУ 25916384) на користь Одеської обласної прокуратури за такими реквізитами: отримувач коштів – Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3), код отримувача (код ЄДРПОУ) – 03528552, рахунок отримувача – UA808201720343100002000000564, банк отримувача – ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача – 820172, код класифікації доходів бюджету – 22030101 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 42 947,54 грн та 1 211,20 грн судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову.
Наказ видати після набрання рішення законної сили.
Повне рішення буде складено  08 червня 2026 р.
Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Літвінов