Справа № 635/7698/24 
Провадження № 2/635/842/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
за участю секретаря судового засідання Козлюк Е.І,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
I. ПРОЦЕДУРА.
АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200793225401 від 17.03.2017.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 57 766 грн. 70 коп., яка, за розрахунком позивача, складається із заборгованості за сумою кредиту у розмірі 31 803 грн. 47 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 25 963 грн. 23 коп. Заборгованість за комісією позивач визначив у розмірі 0 грн. 00 коп.
Також позивач просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.
Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі письмових матеріалів.
Відповідач відзиву на позов, письмових пояснень та доказів не подала.
Суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами. Процесуальна пасивність відповідача не звільняє позивача від обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд не збирає докази замість сторін і оцінює лише ті докази, які сторони подали до матеріалів справи.
II. ФАКТИ.
Документи позивача.
Позивач подав до суду такі матеріали:
заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 200793225401 від 17.03.2017;
копії документів, що посвідчують особу відповідача;
копію картки платника податків відповідача;
публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджену рішенням правління ПАТ «ПУМБ», протокол № 609 від 20.09.2016, нова редакція діє з 01.10.2016;
умови надання та обслуговування автоматичного овердрафту, кредитної картки з пільговим періодом та сервісом оформлення покупок у розстрочку;
довідку про збільшення кредитного ліміту за договором № 200793225401;
розрахунок заборгованості станом на 04.06.2024;
виписки за особовими рахунками за період з 17.03.2017 до 04.06.2024;
письмову вимогу від 05.06.2024 про погашення заборгованості;
реєстр поштових відправлень щодо направлення письмової вимоги;
опис вкладення до поштового відправлення матеріалів позову;
реєстр направлення матеріалів позову відповідачу;
платіжну інструкцію № 204 від 18.07.2024 про сплату судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп.
Документи відповідача.
Відповідач письмових доказів, відзиву, заперечень або окремих пояснень до суду не подала.
Інші матеріали.
Інших матеріалів, які мають самостійне доказове значення для вирішення спору, суд не отримав.
Зміст поданих матеріалів.
Із заяви на приєднання від 17.03.2017 вбачається, що ОСОБА_1 підписала заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. На зображенні заяви наявний графічний підпис клієнта.
У заяві зазначені номер договору № 200793225401, дата 17.03.2017, прізвище, ім`я, по батькові відповідача, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , номер мобільного телефону та адреса відповідача.
Заява містить положення про приєднання клієнта до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також положення про відкриття рахунку та випуск картки.
Суд встановив, що копії документів, які посвідчують особу відповідача, містять службові позначки та графічні підписи на копіях. Такі підписи підтверджують оформлення копій документів, однак самі по собі не доводять усі істотні умови споживчого кредитування, порядок доведення цих умов до відповідача та правильність формування заявленої заборгованості.
Подана публічна пропозиція має редакцію, яка діє з 01.10.2016. Дата приєднання відповідача — 17.03.2017. Отже, подана редакція публічної пропозиції формально не є пізнішою за дату приєднання.
Водночас позивач не подав окремого доказу того, що саме ця повна редакція публічної пропозиції з усіма додатками, тарифами, умовами кредитної картки, умовами страхових платежів та показниками вартості кредиту була фактично вручена або іншим належним способом доведена саме до відповідача до підписання заяви.
У матеріалах є довідка про збільшення кредитного ліміту. З неї вбачається, що кредитний ліміт за договором змінювався у різні дати. Зокрема, вказано збільшення кредитного ліміту до 17 500 грн. 00 коп., до 20 400 грн. 00 коп., до 22 700 грн. 00 коп., до 25 600 грн. 00 коп., до 27 600 грн. 00 коп., до 29 600 грн. 00 коп., зменшення до 29 329 грн. 00 коп., подальше збільшення до 29 600 грн. 00 коп. та до 31 900 грн. 00 коп.
Разом із тим довідка про зміну кредитного ліміту не містить підпису відповідача, не містить доказів повідомлення відповідача про кожну зміну ліміту, не містить доказів згоди відповідача на кожне збільшення кредитного ліміту та не розкриває економічну вартість кожної зміни для споживача.
Позивач подав виписки за рахунками, у яких відображені операції з використанням картки, зняття готівки, покупки, поповнення, перекази, списання страхових платежів, погашення заборгованості за відсотками, рекласування стандартної заборгованості в прострочену, нарахування відсотків за користування лімітом.
У виписках зафіксовано, зокрема, операції поповнення карткового рахунку, видачу готівки через банкомат, операції купівлі через платіжні пристрої, надходження коштів у межах переказів, оплату страхових платежів за договором CC7932254 від 17.03.2017, погашення заборгованості за відсотками та рекласування заборгованості.
Разом із тим подані виписки не утворюють такого єдиного, зрозумілого та перевірюваного розрахунку, який дозволяє суду відокремити кожне кредитне зарахування від власних коштів відповідача, кожне погашення тіла кредиту від погашення відсотків, кожну операцію за рахунок кредитного ліміту від операцій за рахунок власних коштів, а також перевірити формулу утворення остаточного залишку боргу.
Розрахунок заборгованості станом на 04.06.2024 містить підсумкові суми: 31 803 грн. 47 коп. за сумою кредиту, 25 963 грн. 23 коп. за відсотками, 0 грн. 00 коп. за комісією. Загальна сума заявленої заборгованості становить 57 766 грн. 70 коп.
Письмова вимога від 05.06.2024 містить вимогу погасити заборгованість у розмірі 57 766 грн. 70 коп. протягом тридцяти днів з моменту отримання листа. У вимозі зазначений договір № 200793225401 та рахунок для сплати.
У матеріалах є реєстр відправлення письмової вимоги та реєстр направлення матеріалів позову. Реєстр направлення матеріалів позову містить запис щодо ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , із номером відправлення 0504015589424.
Разом із тим матеріали не містять доказу фактичного вручення письмової вимоги відповідачу, а саме повідомлення про вручення або іншого доказу отримання відповідачем саме цієї вимоги.
III. ПРАВО.
Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.
Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.
Стаття 2 Закону України «Про споживче кредитування» визначає сферу дії цього Закону та закріплює спеціальний правовий режим для відносин, у яких кредитодавець надає споживачу кредит для задоволення потреб, не пов`язаних із підприємницькою діяльністю.
Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» регулює повну вартість кредиту для споживача та реальну річну процентну ставку. Ця інформація має бути зрозумілою, перевірюваною та доведеною до споживача так, щоб він міг оцінити економічний наслідок приєднання до договору.
Стаття 9 цього Закону покладає на кредитодавця обов`язок надати споживачу до укладення договору необхідну інформацію про кредит, його умови, вартість, строки, порядок повернення, платежі та можливі наслідки невиконання.
Стаття 10 цього Закону встановлює обов`язок кредитодавця до укладення договору оцінити кредитоспроможність споживача. Така оцінка не є внутрішньою формальністю банку, а є елементом захисту споживача та складовою належного процесу кредитування.
Стаття 11 цього Закону передбачає обов`язок кредитодавця надавати споживачу інформацію під час дії договору, зокрема щодо стану заборгованості, платежів, змін умов та інших істотних обставин виконання договору.
За абзацами другим та третім частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору, змін до договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору, змін до договору та додатків був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.
Частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення.
Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача та встановлює обмеження щодо неустойки та інших платежів у разі прострочення. У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, відсотків, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без накладання кількох видів відповідальності за один і той самий період.
Частина четверта статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, доведення істотних умов, належного розрахунку та прозорості правовідносин.
Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, зокрема таку, що вводить споживача в оману або не дає йому змоги усвідомлено ухвалити рішення щодо договору.
Стаття 415 Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом орієнтує Україну на забезпечення високого рівня захисту прав споживачів. У сфері споживчого кредитування це означає, що суд має тлумачити національне законодавство так, щоб захист споживача був реальним, а не формальним.
Суд також враховує підхід Суду Європейського Союзу щодо реальності захисту споживача: національний суд не може обмежитися пасивним сприйняттям формулювань професійного кредитодавця, якщо матеріали справи вказують на необхідність перевірити прозорість, зрозумілість та доведеність умов договору.
Нормативні акти Національного банку України щодо організації діяльності фінансових установ, зокрема постанова Правління Національного банку України № 199, мають значення у цій справі в частині того, що професійний кредитодавець повинен мати належні внутрішні процедури, зберігати документи та дані, які підтверджують укладення, супровід і виконання кредитного договору. Тому вимога суду надати перевірювані докази не є надмірною для професійного кредитодавця.
За статтями 12, 13, 76–81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд не збирає докази замість сторін.
IV. ОЦІНКА СУДУ.
Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.
Кваліфікація правовідносин.
Суд кваліфікує спір як спір про стягнення заборгованості у сфері споживчого кредитування.
Матеріали справи вказують не на разовий кредит, а на кредитування у формі кредитної картки з відновлювальною кредитною лінією або овердрафтом, оскільки подані умови стосуються карткового рахунку, кредитного ліміту, використання платіжної картки, пільгового періоду, мінімального платежу, операцій зняття готівки, покупок, поповнення та зміни кредитного ліміту.
Матеріали справи не дають підстав кваліфікувати правовідносини як мікрокредит, оскільки позивач не подав індивідуального документа, з якого прямо випливала б сума, строк і правовий режим мікрокредиту.
Суд відмежовує кредит як заявлену до стягнення суму від кредитування як юридичного процесу. Позивач просить стягнути кінцевий результат у вигляді 57 766 грн. 70 коп. Однак цей результат може бути визнаний доведеним лише тоді, коли позивач довів увесь процес його утворення.
Формула про те, що банк надав можливість користуватися кредитними коштами, не є достатньою. Суд не може замінити доказ конкретної видачі, конкретних операцій за рахунок кредитного ліміту, конкретних погашень та конкретного розрахунку загальною тезою про користування карткою.
Переддоговірне інформування.
Переддоговірне інформування не доведено у повному обсязі.
Позивач подав загальні умови банківського обслуговування та публічну пропозицію. Однак матеріали не містять індивідуального паспорта споживчого кредиту, підписаного відповідачем або доведеного до неї у спосіб, який дозволяє встановити дату, час, зміст і факт отримання саме відповідачем.
Матеріали не містять належного доказу того, що до підписання заяви відповідач отримала персоналізовану інформацію про повну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, строки кредитування, порядок і графік погашення, наслідки прострочення, порядок зміни кредитного ліміту та межу майбутнього економічного ризику.
Подані умови містять, зокрема, положення про те, що інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту клієнт зобов`язаний отримати самостійно у відділенні банку. Така конструкція не замінює обов`язку професійного кредитодавця довести, що споживач фактично отримав повну, зрозумілу та персоналізовану інформацію до приєднання.
Оцінка кредитоспроможності.
Оцінка кредитоспроможності відповідача не доведена. Позивач не подав матеріалів, які підтверджують, що до встановлення або збільшення кредитного ліміту банк оцінив кредитоспроможність відповідача, перевірив її доходи, платіжне навантаження, наявність інших зобов`язань або інші дані, необхідні для ухвалення рішення про надання кредиту.
Довідка про збільшення кредитного ліміту не замінює оцінку кредитоспроможності. Вона лише фіксує внутрішній результат рішення банку щодо ліміту, але не розкриває, на підставі яких даних банк ухвалив це рішення та чи відповідав цей ліміт фінансовому становищу споживача.
Індивідуальна оферта та істотні умови.
Індивідуальна оферта у частині істотних умов споживчого кредиту не доведена у достатньому обсязі.
Заява від 17.03.2017 підтверджує факт підписання відповідачем документа про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування. Однак вона не містить повного індивідуального викладу істотних умов саме споживчого кредиту: конкретної суми початкового кредитного ліміту, строку кредитування, реальної річної процентної ставки, повної вартості кредиту, графіка погашення, порядку зміни ліміту, конкретних платежів та межі відповідальності споживача.
Подані загальні умови не усувають цієї прогалини, оскільки загальний документ банку не є доказом того, що конкретний споживач до приєднання отримав персоналізовану оферту з усіма істотними економічними параметрами.
Акцепт.
Належний акцепт доведений лише в частині підписання заяви на приєднання від 17.03.2017.
На зображенні заяви наявний графічний підпис відповідача. Тому суд виходить із того, що позивач подав доказ підписання заяви.
Водночас цей підпис не доводить автоматично згоду відповідача на всі майбутні зміни кредитного ліміту, усі майбутні редакції тарифів, усі страхові платежі, усі відсоткові нарахування та остаточну суму боргу 57 766 грн. 70 коп.
Акцепт має охоплювати не абстрактне приєднання до банківського обслуговування, а усвідомлену згоду з економічним ризиком кредитування. Матеріали не доводять, що такий ризик у заявленому позивачем обсязі став для відповідача видимим до приєднання.
Службові записи про події прийняття умов і повідомлення.
Службові записи про події прийняття умов, підтвердження, доставку повідомлень та зміну кредитного ліміту не подані.
Позивач не подав службових записів банку про направлення відповідачу текстових повідомлень щодо встановлення або збільшення кредитного ліміту, не подав підтверджень доставки таких повідомлень, не подав журналів подій, не подав даних про дату та час показу відповідачу конкретної редакції умов, тарифів або повідомлень.
Умови банку передбачають повідомлення клієнта про розмір кредитного ліміту шляхом надсилання текстового повідомлення на номер мобільного телефону. Однак сам факт наявності такої умови у загальному документі не доводить, що банк реально направив відповідачу відповідні повідомлення і що відповідач їх отримала.
Фіксація редакції документів.
Фіксація редакції документів, показаних відповідачу до приєднання, не доведена.
Подана публічна пропозиція має дату чинності 01.10.2016, а заява на приєднання датована 17.03.2017. Формально подана редакція не є пізнішою за дату приєднання.
Однак позивач не подав доказу, що саме ця редакція у повному обсязі, разом із відповідними додатками і тарифами, була показана відповідачу до підписання заяви. Матеріали не містять службових записів про вручення, дати, часу, номера редакції, контрольного цифрового відбитка даних або іншого доказу незмінності та доведення конкретного змісту документів до споживача.
Ризик невизначеності редакції умов, тарифів і додатків несе кредитодавець.
Фактична видача кредиту.
Фактична видача кредиту у заявленому до стягнення розмірі не доведена.
У справі йдеться не про разове зарахування конкретної суми кредиту, а про кредитну лінію або овердрафт, де борг формується через множинні операції: покупки, зняття готівки, поповнення, перекази, списання платежів, погашення відсотків, списання страхових платежів та рекласування боргу.
Тіло кредиту у таких правовідносинах не доводиться підсумковою цифрою. Воно має доводитися перевірюваними даними про кожне використання саме кредитних коштів, кожне погашення, кожне списання та кожний залишок після відповідної операції.
Позивач подав виписки, однак вони не дають суду можливості без додаткових припущень відокремити власні кошти відповідача від кредитних коштів, кредитні операції від некредитних, тіло кредиту від відсотків, страхових платежів та внутрішніх банківських перенесень.
Суд не може самостійно будувати банківський розрахунок замість позивача, обирати з виписок окремі операції та припускати, які з них утворили саме тіло кредиту у розмірі 31 803 грн. 47 коп.
Автентичність і зрозумілість виписок.
Подані виписки мають доказове значення як документи, що відображають певний рух коштів за рахунками відповідача. Водночас вони не є достатніми для стягнення заявленої суми, оскільки не подані у вигляді поєднаного з ними розрахунку, який дозволяє перевірити кожну операцію, її правову природу та вплив на остаточний борг.
Виписки містять операції поповнення рахунку, операції покупок, видачі готівки, переказів, страхових платежів, погашення відсотків, нарахування відсотків, рекласування стандартної заборгованості в прострочену. Така змішана структура потребує чіткого пояснення позивача: де саме власні кошти, де саме кредитні кошти, де саме тіло кредиту, де саме відсотки, де саме страховий платіж, де саме прострочення.
Такого пояснення у формі прозорого поопераційного розрахунку позивач не подав.

Післяукладене інформування.
Післяукладене інформування за статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування» не доведено.
Позивач не подав доказів регулярного інформування відповідача про стан заборгованості, зміну кредитного ліміту, зміну тарифів, нарахування відсотків, розмір мінімального платежу, строки платежів та наслідки прострочення.
Наявність загальних положень у договорі про можливість отримання виписки або повідомлення не доводить фактичного виконання банком обов`язку інформувати конкретного споживача.
Прострочення та дострокова вимога.
Позивач подав письмову вимогу від 05.06.2024, у якій вказав заборгованість 57 766 грн. 70 коп. та запропонував погасити її протягом тридцяти днів з моменту отримання листа.
Однак матеріали не містять доказу фактичного отримання відповідачем цієї вимоги. Реєстр відправлення підтверджує лише оформлення відправлення, але не підтверджує вручення листа відповідачу.
Тому дотримання процедури, передбаченої частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», у частині отримання споживачем вимоги та перебігу тридцятиденного строку не доведено.
Поелементний розрахунок.
Поелементний розрахунок заявленої заборгованості не доведено у належний спосіб.
Поданий розрахунок містить підсумкові суми за тілом кредиту та відсотками, але не дає змоги перевірити:
які саме операції утворили тіло кредиту у розмірі 31 803 грн. 47 коп.;
яка частина операцій здійснювалася за рахунок кредитних коштів, а яка — за рахунок власних коштів відповідача;
яким був залишок тіла кредиту після кожного поповнення;
за який конкретний період і на яку конкретну базу нараховано кожну суму відсотків;
яка процентна ставка застосована до кожного періоду;
як банк врахував зміну кредитного ліміту;
як банк врахував страхові платежі;
чи не відбулося накладання кількох платежів або видів відповідальності за один і той самий період.
Відсутність такого розрахунку позбавляє суд можливості перевірити законність і обґрунтованість заявленого до стягнення розміру боргу.
Межа усвідомленої згоди.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є не формальністю, а межею допустимого стягнення.
Споживач може відповідати лише за той економічний ризик, який кредитодавець зробив для нього видимим до приєднання або до відповідної зміни умов. Ризик стає видимим не тоді, коли його описали у загальному документі, а тоді, коли його неможливо не побачити.
У цій справі позивач не довів, що відповідач до підписання заяви або до кожної зміни кредитного ліміту отримала персоналізовану, зрозумілу та перевірювану інформацію про повну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, порядок нарахування відсотків, графік платежів, майбутнє зростання боргу та наслідки прострочення.
Сам факт кредитної лінії або граничного ліміту не є згодою на будь-який борг, сформований банком у майбутньому. Сам факт користування карткою не замінює доказ того, що споживач усвідомив повну економічну межу відповідальності.
Контроль електронної моделі доказування та роздруківок.
Матеріали подані до суду у вигляді електронних копій або зображень документів. Такий спосіб подання через електронну систему суду сам по собі не робить ці матеріали первинними електронними доказами.
Подані матеріали містять зображення паперових документів, зокрема заяви на приєднання та копій документів особи, на яких наявні графічні підписи. Однак матеріали не містять первинних цифрових даних, які б підтверджували події прийняття умов, отримання повідомлень, показ конкретної редакції документів, доставку текстових повідомлень, згоду на зміну кредитного ліміту або отримання післяукладеної інформації.
Тому суд оцінює ці матеріали як письмові докази та зображення документів, а не як повний електронний слід укладення і виконання договору.
Доводи позивача та їх оцінка.
Позивач стверджує, що між сторонами укладений кредитний договір № 200793225401 від 17.03.2017. Суд приймає цей довід лише в частині того, що відповідач підписала заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування. Водночас сама заява не доводить усіх істотних умов споживчого кредитування та не доводить заявленої суми боргу.
Позивач стверджує, що банк належним чином виконав свої зобов`язання та надав відповідачу грошові кошти. Суд не приймає цей довід як доведений у заявленому обсязі, оскільки позивач не подав прозорого поопераційного розрахунку, який відокремлює кредитні кошти від власних коштів відповідача і дає змогу перевірити тіло кредиту у розмірі 31 803 грн. 47 коп.
Позивач стверджує, що відповідач порушила зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків. Суд не приймає цей довід як достатній для задоволення позову, оскільки прострочення може мати правове значення лише щодо належно доведеного основного зобов`язання, належно доведених умов, належно доведеного розрахунку і належно доведеної процедури пред`явлення вимоги.
Позивач посилається на письмову вимогу від 05.06.2024. Суд враховує факт складання такої вимоги, але не вважає доведеним її отримання відповідачем, оскільки матеріали не містять доказу вручення.
Позивач посилається на розрахунок заборгованості станом на 04.06.2024. Суд оцінює цей розрахунок як односторонній підсумковий документ кредитодавця. Він не містить достатньої деталізації для перевірки кожної складової боргу, кожного періоду, кожної ставки та кожного платежу.
Доводи відповідача та їх оцінка
Відповідач відзиву, заперечень або письмових пояснень не подала.
Відсутність відзиву не означає визнання позову та не звільняє позивача від обов`язку довести позовні вимоги належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.
Підсумок оцінки доказів.
Суд встановив, що позивач довів факт підписання відповідачем заяви на приєднання від 17.03.2017 до договору комплексного банківського обслуговування.
Водночас позивач не довів повний ланцюг споживчого кредитування: переддоговірне інформування, оцінку кредитоспроможності, індивідуальну оферту з істотними умовами кредиту, доведення конкретної редакції умов до відповідача, повідомлення про зміну кредитного ліміту, фактичну видачу кредиту у заявленому розмірі, післяукладене інформування, отримання відповідачем письмової вимоги та поелементний розрахунок заявленої заборгованості.
Оскільки позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами повний ланцюг споживчого кредитування як юридичний процес, суд не має підстав вважати доведеним його результат у вигляді заявленої заборгованості.
V. ВИСНОВКИ.
Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.
Суд не має підстав для повного задоволення позову, оскільки заявлена сума 57 766 грн. 70 коп. не підтверджена прозорим і перевірюваним розрахунком.
Суд не має підстав і для часткового задоволення позову в межах тіла кредиту 31 803 грн. 47 коп., оскільки позивач не довів, які саме операції утворили це тіло кредиту, яка частина коштів була кредитною, яка частина була власними коштами відповідача, як враховані поповнення, платежі, відсотки, страхові платежі та внутрішні банківські перенесення.
За таких умов суд не може самостійно визначити іншу суму до стягнення, оскільки це означало б побудову розрахунку замість позивача та вихід за межі судової оцінки поданих доказів.
Відмова у задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з іншими або новими вимогами, якщо такі вимоги ґрунтуватимуться на належно оформлених правовідносинах, іншому предметі або іншій підставі та підтверджуватимуться належними доказами, за умови дотримання вимог закону і без порушення остаточності судового рішення щодо тотожного спору.
VI. СУДОВІ ВИТРАТИ
Позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.
Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати позивача не покладаються на відповідача.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову повністю, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. залишається за позивачем.
Керуючись статтями 12, 13, 76–81, 89, 141, 259, 263–265, 280–282 ЦПК України, статтями 6, 526, 530, 610, 612, 627, 1050, 1054 ЦК України, статтями 2, 3, 8–11, 13, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтею 415 Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у загальному розмірі 57 766 грн. 70 коп., яка складається із заборгованості за сумою кредиту у розмірі 31 803 грн. 47 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 25 963 грн. 23 коп. — відмовити повністю.
Судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп., сплачений АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», залишити за позивачем.
Заочне рішення може бути переглянуте Харківським районним судом Харківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо таку заяву подано протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідач має право оскаржити заочне рішення до Харківського апеляційного суду після залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», код ЄДРПОУ 14282829, місцезнаходження: 04070, місто Київ, вулиця Андріївська, 4.
Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Суддя:         І.Е.Бондаренко