П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/17012/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Матущак В.В. 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом Військова частина НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів та майнової шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 на загальну суму 15557,93 грн. майнової шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що молодший сержант ОСОБА_1 у період з 19.08.2025 по теперішній час відсутній на військовій службі без поважних причин, документи які підтверджували б правомірність відсутності його на військовій службі до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону не надходили, отже останній є недобросовісним набувачем, а тому виплата грошового забезпечення у сумі 15557,93 грн., повинна бути стягнена у судовому порядку.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.03.2026 у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів та майнової шкоди відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України "Про особовий склад" від 08.03.2023 №39-ОС, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зараховано наказом Голови Державної прикордонної служби України від 06.03.2023 року, №297-ОС у розпорядження начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, який прибув для подальшого проходження військової служби з ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 08.03.2023.
Відповідно до рапорту коменданта прикордонної комендатури швидкого реагування розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів від 20.08.2025 №22.14/63475/25-Вн, о 20:30 19.08.2025 під час вечірньої перевірки особового складу було встановлено відсутність інспектора прикордонної служби 2 категорії – оператора групи збору та обробки інформації відділу оперативного планування штабу прикордонної комендатури швидкого реагування розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів молодшого сержанта ОСОБА_1 .
За даним фактом наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону 23.08.2025 №4334-АГ, призначено службове розслідування, щодо факту самовільного залишення пункту постійної дислокації підрозділу молодшим сержантом ОСОБА_1 , згідно з висновком якого встановлено що, 19.08.2025 молодший сержант ОСОБА_1 самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу, викладений в рапорті коменданта прикордонної комендатури швидкого реагування розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів підполковника 20.08.2025 №22.14/63475/25-Вн.
Разом з тим, молодшому сержанту ОСОБА_1 продовжувалось нарахування і виплата грошового забезпечення, хоча він був відсутній на військовій службі без поважних причин, так як нарахування та виплата грошового забезпечення в Державній прикордонній службі України здійснюється в поточному місяці за поточний місяць.
Згідно довідки від 25.08.2025 №1058 фінансово-економічного відділу НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону молодшому сержанту ОСОБА_1 за час його відсутності на військовій службі, здійснювалась виплата грошового забезпечення у сумі 15557, 93 грн.
Враховуючи, що відповідач у добровільному порядку не сплатив суму непогашених завданих державі збитків у розмірі 15557,93 грн., позивач звернувся із цим позовом до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Військова частина НОМЕР_1 не надала суду доказів надіслання на адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_1 вимоги про повернення безпідставно набутого майна, що є необхідною передумовою звернення до суду з позовом щодо стягнення такого з фізичної особи.
Вказане, на думку суду, свідчить про передчасність даного позову, оскільки позивачем не було доведено небажання військовослужбовця відшкодувати завдану державі шкоду в добровільному порядку.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, оскаржило його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що молодший сержант ОСОБА_1 у період з 19.08.2025 по теперішній час відсутній на військовій службі без поважних причин, документи які підтверджували б правомірність відсутності його на військовій службі до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону не надходили, отже останній є недобросовісним набувачем, а тому виплата грошового забезпечення у сумі 15 557, 93 грн., повинна бути стягнена у судовому порядку.
З метою досудового врегулювання спору відповідно до висновку службового розслідування, комісія у вигляді майора ОСОБА_2 зв`язувалась з ОСОБА_1 , проте відповідач проігнорував звернення у зв`язку з чим Військова частина НОМЕР_1 змушення звернутися до суду за захистом свої прав та інтересів за для відшкодування завданої шкоди у вигляді безпідставного набуття коштів у розмірі 15 557 грн. 93 коп.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232).
Частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XI (далі - Закон №2232) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період відноситься до різновидів військової служби.
Статтею 40 Закону №2232 передбачено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Згідно частиною 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина 4 статті 9 Закону №2011).
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону №2011, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі - Порядок).
Пунктом 48-1 Порядку визначено, що для військовослужбовців, які самовільно залишили органи Держприкордонслужби або місця служби, дезертирували із Держприкордонслужби або добровільно здалися в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини 2 статті 24 Закону №2232.
Відповідно до підпункту 48-2, 48-3 Порядку, військова служба для військовослужбовців призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяв, повідомлень начальників органів Держприкордонслужби про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців (пункт 48-4 Порядку).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі - Інструкція).
Згідно пункту 3 розділу І Інструкції грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Держприкордонслужби за місцем їх служби або органом, у якому вони перебувають на фінансовому забезпеченні згідно з приміткою до штату.
Відповідно до пункту 6 Інструкції, грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених законодавством, які діяли з дати виплати, поверненню не підлягає, якщо право на нього повністю або частково військовослужбовцем надалі втрачене.
Отже, діючим законодавстом не передбачена можливість виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, що самовільно залишили військову частину. 
Поряд з цим, законодавчі норми, що регламентують порядок виплати грошового забезпечення, не встановлюють порядок повернення безпідставно виплачених коштів таким військовослужбовцям.
Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
За змістом ч.1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Згідно п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц зазначила, що у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2021 у справі №180/1735/16-ц виклав висновок, що під час застосування правил ст. 1215 ЦК України як винятку із ст. 1212 ЦК України суди зобов`язані встановлювати наявність не двох, а трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів.
Таким чином, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, то грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику.
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03.10.2019 № 160-IX (далі - Закон № 160-IX, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Згідно п. 4 ст. 1 Закону № 160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Нормами частини 1 статті 2 Закону №160 передбачено, що його дія поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Закону №160, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
1) наявність шкоди;
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Згідно частини 1 статті 6 Закону №160 особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Таким чином, законодавчі норми передбачають необхідність відшкодування військовослужбовцем шкоди, в тому числі завданої державі у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Частиною 1 статті 10 Закону №160 визначено, що відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами 3, 4 та 5 цієї статті та частиною 1 статті 12 цього Закону.
У разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку (частина 1 статті 12 Закону №160).
Отже, звернення до суду з вимогою про відшкодування шкоди в порядку Закону №160-ІХ пов`язується законодавцем із наявністю встановленого факту завдання шкоди, визначення особи, відповідальної за її відшкодування, а також відмовою такої особи від добровільного відшкодування завданих збитків.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, доказів звернення Військової частини НОМЕР_1 до відповідача з вимогою про добровільне повернення коштів у сумі 15 557,93 грн позивачем не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що з метою досудового врегулювання спору член комісії службового розслідування зв`язувався з відповідачем у телефонному режимі, не можуть бути визнані належним доказом виконання вимог статті 12 Закону №160-ІХ, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо змісту такого спілкування, факту пред`явлення відповідачу вимоги про повернення коштів, а також доказів його відмови від добровільного відшкодування.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані також положеннями статей 1212, 1215 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна.
Водночас за змістом пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, не підлягають поверненню за умови, що їх виплата проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку платника та недобросовісності набувача.
При цьому правильність здійснених розрахунків та добросовісність набувача презюмуються, а обов`язок доведення протилежного покладається на особу, яка заявляє вимогу про повернення таких коштів.
Матеріали справи не містять доказів наявності рахункової помилки під час нарахування та виплати відповідачу грошового забезпечення за спірний період.
Також колегія суддів вважає, що сам по собі факт самовільного залишення військової частини не є безумовним доказом недобросовісності набувача у розумінні статті 1215 ЦК України.
Недобросовісність набувача повинна полягати у вчиненні ним дій, спрямованих на незаконне одержання відповідних виплат, приховуванні обставин, що мають істотне значення для їх нарахування, поданні недостовірних відомостей або в іншому свідомому зловживанні правом.
Разом з тим позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач вчиняв будь-які дії, спрямовані на незаконне отримання спірних коштів, впливав на процес їх нарахування чи приховував відомості, які стали підставою для здійснення виплат.
При цьому виплата грошового забезпечення була здійснена самим позивачем у встановленому порядку внаслідок проведення відповідних нарахувань фінансовим органом військової частини.
Недобросовісність набувача повинна полягати у вчиненні ним дій, спрямованих на незаконне одержання відповідних виплат, приховуванні обставин, що мають істотне значення для їх нарахування, поданні недостовірних відомостей або в іншому свідомому зловживанні правом.
Разом з тим позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач вчиняв будь-які дії, спрямовані на незаконне отримання спірних коштів, впливав на процес їх нарахування чи приховував відомості, які стали підставою для здійснення виплат. Натомість із матеріалів справи вбачається, що виплата грошового забезпечення була здійснена самим позивачем у встановленому порядку внаслідок проведення відповідних нарахувань фінансовим органом військової частини.
Посилання апелянта на внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України, також не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, оскільки саме по собі внесення відомостей до ЄРДР не підтверджує факту завдання відповідачем шкоди у заявленому розмірі та не звільняє позивача від обов`язку доведення усіх елементів складу цивільно-правової чи матеріальної відповідальності.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для стягнення з відповідача спірних коштів ані як безпідставно набутого майна в розумінні статей 1212, 1215 ЦК України, ані як шкоди, завданої державі в порядку Закону №160-ІХ.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України обов`язок доказування обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, покладається на особу, яка звернулася до суду.
Оскільки належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.