Справа № 190/2725/25
Провадження №2/190/254/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року м.П”ятихатки
П?ятихатський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючої судді Кудрявцевої Ю.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) в приміщенні суду міста П?ятихатки Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
встановив :
Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему «Електронний суд» звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що 24.03.2023 року між ТОВ «ФК`Віва Капітал» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту продукту «СТАРТ» №1308354988575 на умовах строковості, платності та повернення, за яким відповідачу було надано кошти в кредит у розмірі 5000,00 грн. Кредит надано строком на 30 днів, тобто до 23.04.2023 року. Мета отримання кредиту: споживчі цілі. За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти (тип процентної ставки – фіксована), які нараховуються з дня видачі кредитних коштів по день погашення Кредиту за відсотковою ставкою у розмірі 1,99% річних. Відповідач свої обов`язки за вказаними кредитними договорами не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 14751,00 грн.
04.10.2023 року між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №04102023/2, за умовами якого до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №1308354988575 від 24.03.2023 року. Згідно договору факторингу сума боргу перед новим кредитором становить 14751,00 грн., з яких: 5000,00 грн., заборгованість за тілом кредиту; 9751,00 грн., заборгованість за відсотками.. Оскільки на даний час відповідач заборгованість не погасила, позивач просить стягнути борг у судовому порядку, а також просить стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.
Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 02.01.2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у якій роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 
Заяв по суті справи від відповідача до суду не надходило.
Відповідно до ст.191 ЦПК України, - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами справи
Враховуючи, що розгляд справи проводиться без виклику сторін, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Письмовими матеріалами справи встановлено, що 24.03.2023 року між відповідачем та ТОВ «ФК «Віва Капітал» укладено договір про надання фінансового кредиту продукту «СТАРТ» № 1308354988575, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит в розмірі 5000, 00 грн. (п. 1.1) строком на 30 днів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю 23.04.2023 (п.1.7), процентна ставка становить 1,99% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.7 цього Договору. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладання договору становить: 728,34% (п.1.12.2), що становить 1,99% в день від суми кредиту. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладання Договору становить 7985,00 гривень (п.1.14.1).
Умови кредитного договору не містять заборони позикодавцю здійснювати відступлення права вимоги за цим договором.
Аналогічні умови кредитування зазначені у паспорті договору про надання фінансового кредиту продукту «СТАРТ» до договору № 1308354988575 від 24.03.2023 року..
В реквізитах кредитного договору, паспорті споживчого кредиту зазначені номер паспорта, РНОКПП, номер телефону, адреса проживання відповідача, електронна поштова адреса позичальника, номер банківської карти позичальника НОМЕР_1 , договір підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором – D2W4Y2.
В анкеті-заяві на отримання кредиту, яка створена 24/03/2023 hjre міститься інформація про умови кредитування на які подавала заяву відповідач, зазначені її прізвище ім`я та по батькові, РНОКПП, адреса електронної пошти, реквізити паспорта громадянина України, зазначена ІР адреса з якої здійснювалось подачу заявки та укладення кредитного договору, описаний процес оформлення та розгляду заяви, з якого видно, що підписання договору відбулося після здійснення верифікації позичальника за телефоном одноразовим ідентифікатором - D2W4Y2.
Довідкою про ідентифікацію клієнта ТОВ «ФК «Віва Капітал» від 24.03.2023 підтверджується ідентифікація відповідача за номером телефона, шляхом надсилання на його номер одноразового ідентифікатора.
Інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» від 24.03.2023 року підтверджується перерахування на карту НОМЕР_1 Банк-емітент MONOBANK коштів в розмірі 5000,00 грн 24.03.2023, карта належить відповідачу.
В розрахунку заборгованості зазначено, що відповідачу нараховувалися проценти в період з 24.03.2023 року по 04.10.2023 року. Загальна сума заборгованості складає 14751,00 гривень, з яких заборгованість по тілу кредиту 5000,00 гривень, заборгованість по процентах 9751,00 гривень, інформації про сплату позичальником коштів по кредитному договору в розрахунку немає.
04.10.2023 року між ТОВ «ФК«Віва Капітал» та ТОВ «Діджи Фінанс» був укладений Договір факторингу №04102023/2, відповідно до якого ТОВ «ФК «Віва Капітал» передало (відступило) за плату ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» прийняло права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
За договором факторингу, фактор зобов`язується передати клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно Реєстру боржників, в обсязі та на умовах що існують на дату відступлення права вимоги (п.2.1). 
Фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі фактором у клієнта права вимоги та набуття фактором права вимоги на борг. (п.2.3)
Згідно з платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 12.10.2023 №4855 ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило на користь ТОВ «ФК«Віва Капітал» кошти в сумі 274867.25 грн. згідно договору факторингу № 04102023/2 від 04 жовтня 2023 року .
04.10.2023 року сторонами договору факторингу підписаний акт приймання-передачі Реєстру прав вимог за договором факторингу № 04102023/2 ..
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 04102023/2 від 04 жовтня 2023 року  ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту продукту «СТАРТ» №1308354988575 від 24.03.2023 на загальну суму 14751,00 грн., з яких: 5000,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 9751,00 грн. заборгованість за процентами.
Копією виписки з ЄДР від 15.11.2022, копією статуту підтверджується, що ТОВ «Діджи Фінанс» здійснює діяльність з надання інших фінансових послуг, іншої допоміжної діяльності у сфері фінансових послуг (вед 64.99, 64.19).
Досудовою вимогою від 15.08.2025 стверджується, що адвокат в інтересах позивача звернувся до відповідача з вимогою про добровільне погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 14 751,00 грн, в іншому випадку стягнення заборгованості відбуватиметься в примусовому порядку.
17 грудня 2020 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19 (ЄДРСРУ № 93630925) підтвердив раніше висловлену правову позицію стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
У справі № 561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 р. у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 р. у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 р. у справі №127/33824/19.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції на момент укладення кредитного договору, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір про надання фінансового кредиту продукту «СТАРТ» №1308354988575 від 24.03.2023 підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора «D2W4Y2», який був власноручно введений відповідачем для електронного підпису. Зазначений підпис підтверджує, що відповідач ознайомилася та погодилася з усіма умовами договору. Отже, сторони погодили усі істотні умови та уклали в належній формі кредитний договір.
Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами».
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Отже, відповідач за допомогою електронних засобів, доступ до яких був отриманий нею особисто і за власною ініціативою, ознайомилася з усіма умовами кредитного договору, мала достатньо часу і можливостей для такого ознайомлення, погодила ці умови, а отже, взяла на себе передбачені договорами зобов`язання.
Згідно з частинами 1, 3 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).
У зв`язку з укладенням договору факторингу №04102023/2 від 04.10.2023 року, підписанням Акту приймання-передачі Реєстру прав вимоги та сплати фінансування, позивач, набув право вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту продукту «СТАРТ» №1308354988575 від 24.03.2023 року.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Інформаційною довідкою від 09.10.2023, підтверджується зарахування відповідачу на банківську карту НОМЕР_1 коштів в розмірі 5000,00 грн, 24.03.2023.
Зазначений номер банківської кари вказаний в анкеті-заяві відповідача, в реквізитах кредитного договору, як карта відповідача. Відповідач не надала суду доказів, що зазначена вище карточка їй не належить, а тому, суд дійшов висновку, що відповідач отримала кредитні кошти на казану банківську карту.
Строк кредитування становить 30 днів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю 23.04.2023.
Доказів, того, що кредитні кошти були повернуті позичальником, матеріали справи не містять.
Контррозрахунку заборгованості відповідачка не надала.
Отже, судом встановлено, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно з яким ТОВ «ФК «Віва Капітал» надало, а відповідач отримала кошти у кредит та зобов`язалася їх повернути відповідно до умов договору. В подальшому було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».
Приймаючи до уваги те, що відповідач отримавши кредитні кошти, зобов`язання з їх повернення не виконала, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 , на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 5000,00 грн. є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами в сумі 9751,00 грн., суд зазначає наступне.
За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Отже, за приписом зазначеної статті нарахування процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування кредитом та у розмірі встановленому договором.
Аналіз викладених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (позиція Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018року у справі № 202/4494/16-ц).
Проценти за «користування кредитом» нараховані після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання.
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження N12-16гс22).
Судом встановлено, що відповідач отримала від позивача кредитні кошти в сумі 5000,00 грн, строком на 30 днів з 24.03.2023, термін (дата) повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом: 23.04.2023. Проценти за користування кредитом: 2985,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,99 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним. (п.1.9.3).
Проте, як вбачається з розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ», останнє нараховувало відповідачу проценти за прострочення користування кредитом у розмірі 6766 грн. за період з 24.04.2023 по 04.10.2023.
Приймаючи до уваги те, що у кредитному договорі сторони чітко визначили розмір відсотків (1,99%), який підлягає сплаті позичальником за період строку дії договору, а саме в сумі 2985,00 грн., суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення процентів за договором підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 2985,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» задовольняються частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 1311,29 грн.
При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1, пункту 1 ч. 3 ст.133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача суду надано: додаткову угоду № 1308354988575 до договору № 42649746 про надання правової допомоги 01.01.2025, укладеного між ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" та Адвокат Лівак Іванна Миколаївна, акт 1308354988575 від 17.11.2025 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) з детальним описом робіт на загальну вартість 6000,00 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Лівак І.М..
Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру (Постанова від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Так, позивачем заявлена сума стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки позов задоволено частково, відповідачем не доведено не співмірність заявлених судових витрат, витрати, які поніс позивач на професійну правничу допомогу підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто на суму 3247,80 грн.
Керуючись ст.ст.76-81,89,141,258-259,263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №1308354988575 від 24.03.2023 року в сумі 7985 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) гривень.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1311 (одну тисячу триста одинадцять) гривень 29 коп. та витрат на професійну правничу допомогу - 3247 (три тисячі двісті сорок сім) гривень 80 копійок.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Сторони по справі: 
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», код ЄДРПОУ:42649746, місцезнаходження: 07406, Київська область, м.Бровари, вул.Симона Петлюри,буд.21/1,IBAN: НОМЕР_2 в АТ «ПУМБ», МФО:334851.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Головуюча суддя:       Ю.В.Кудрявцева