Справа № 420/38986/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Одеса 
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач в/ч НОМЕР_1 ), у якому, просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень на підставі абз. 4 п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень на підставі абз. 4 п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був призваний на військову службу по мобілізації 18 квітня 2022 року, тобто під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64 до дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11.02.2025 № 153.
Разом із тим, за період проходження служби ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій.
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», яка передбачає виплату винагороди військовослужбовцям за тривалість проходження служби в бойових умовах, яка виплачується в повному обсязі тим особам, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни. З урахуванням вищезазначеного, 17 жовтня 2025 року старший солдат  ОСОБА_1 , звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 000 000 грн., яка передбачена абз. 4 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 року. За результатами опрацювання даного рапорту військова частина НОМЕР_1 листом № 169/10475 від 07 листопада 2025 року надала відповідь, якою відмовила ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди.
Не погоджуючись із вищенаведеним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
04.12.2025 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на адміністративний позов, в якому представником відповідача зазначено, що аналізуючи положення пункту четвертого Постанови №153 (в редакціях як на час її прийняття, так і з урахуванням змін) слід зазначити, що для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої вказаними нормами, мають бути дотримані певні умови.
Так, позивач був призваний на військову службу по мобілізації 18.04.2022, та проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 . За період проходження військової служби у вказаній військовій частині позивач двічі самовільно залишав її: з 02 по 06 грудня 2022 року та з 30 вересня 2024 року по 13 червня 2025 року. Тому, у відповідності до наявної інформації, ОСОБА_1 з 02.12.2022 по 06.12.2022 та з 30.09.2024 по 13.06.2025 було призупинено військову службу, а отже станом на дату (13.02.2025) набрання чинності Постанови №153, він вважається таким що не проходив військову службу.
Враховуючи все вищенаведене представник відповідача вважає, що позивачу було відмовлено у відповідності до норм чинного законодавства, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Ухвалою суду від 24.11.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Також ухвалою суду від 24.11.2025 року витребувано у Військової частини НОМЕР_1  довідку за формою (Додаток 1), яка передбачена Окремим дорученням Міністерства оборони України № 5601/уд від 26.09.2025 про безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, відсутність (наявність) випадків притягнення до відповідальності та інших особливих обставин щодо ОСОБА_1 , яку надати суду разом з відзивом на позов.
Дослідивши адміністративний позов, відзив відповідача, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 від 18 жовтня 2019 року.
18 квітня 2022 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу по мобілізації, що підтверджується тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного № НОМЕР_4 .
З моменту призову на військову службу по вересень 2024 року позивач проходив військову службу у НОМЕР_5 окремій гірсько-штурмовій бригаді (військова частина НОМЕР_2 ). 
З червня 2025 року по теперішній час Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді оператора безпілотних літальних апаратів 8 відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів НОМЕР_6 механізованого батальйону, що не заперечується сторонами.
Під час проходження військової служби у військовій частина НОМЕР_2 у період з 02 грудня по 06 грудня 2022 року та з 30 вересня 2024 року по 13 червня 2025 року Позивач самовільно залишав військову частину НОМЕР_2 , однак у подальшому повернувся після самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 для подальшого проходження служби. 
Як встановлено ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2025 року по справі № 336/2828/25, яка набрала законної сили 14 червня 2025 року: 
« 30.09.2024 молодший сержант ОСОБА_1 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, з метою тимчасово ухилитися від несення військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дії, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не з`явився вчасно на службу без поважних причин, а саме до місця тимчасової дислокації підрозділу НОМЕР_2 та був відсутній у місці несення військової служби до 26.02.2025, а саме до моменту прибуття до слідчого ТУ ДБР у м. Мелітополі. Таким чином, в період часу з 30.09.2024 по 26.02.2025 військовослужбовець, який перебував на посаді командира станкового гранатомета протитанкового взводу роти вогневої підтримки 1 гірського штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 молодший сержант ОСОБА_1 обов`язки військової служби не виконував, до місця несення військової служби безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця несення військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління не здійснював, за наявності реальної можливості для цього. 
В подальшому, 26.02.2025 молодший сержант ОСОБА_2 самостійно прибув до слідчого ТУ ДБР у м. Мелітополі».
06.06.2025 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі №336/2828/25 звільнено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України, в порядку, передбаченому ч.5 ст. 401 КК України, для продовження проходження військової служби. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №62025080100000006 від 01.01.2025 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, закрито. Зобов`язано ОСОБА_1 невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання такою ухвалою законної сили прибути до військової частини НОМЕР_1 для продовження проходження військової служби. Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 після набрання зазначеною ухвалою суду законної сили поновити ОСОБА_1 на військову службу та забезпечити продовження проходження ним військової служби.
Також судом встановлено, що за період проходження служби ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій. Так, 15 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання в складі зведеної оперативно-тактичної штурмової групи, приймаючи безпосередньо участь в бойових діях під час захисту Батьківщини, внаслідок вогневого ураження противником силам Збройних Сил України із артилерійських гармат крупних калібрів, танків, мінометів, бойових машин піхоти, стрілецької зброї та протитанкових ручних засобів; від розриву снарядів та їх наслідку отримав поранення і травмування, а саме: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, акубаротравму. Вказане підтверджується копією довідки про обставини травми № 1725 від 22 травня 2023 року, долученої до позовної заяви.
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», яка передбачає виплату винагороди військовослужбовцям за тривалість проходження служби в бойових умовах, яка виплачується в повному обсязі тим особам, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни.
З урахуванням вищезазначеного, 17 жовтня 2025 року старший солдат ОСОБА_1 , звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 000 000 грн., яка передбачена абз. 4 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 року. 
За результатами опрацювання даного рапорту Військова частина НОМЕР_1 листом №169/10475 від 07 листопада 2025 року надала відповідь, якою відмовила ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди. 
Відмову військова частина НОМЕР_1 обґрунтовує наступним: 
«Повсякденна службова діяльність військовослужбовців регламентована Статутами ЗС України, затвердженими Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV. Так, згідно із ст. 14 Статуту внутрішньої служби ЗС України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Таким чином, рапорт слід подавати своєму безпосередньому командиру (начальнику) і далі по-команді вищому командиру. 
Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Постанови, військовослужбовцям, у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується. 
Перелік порушень військової дисципліни, які обліковуються для оцінки стану військової дисципліни, визначено у додатку 12 до Інструкції з надання доповідей і донесень про події, правопорушення та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, затвердженій наказом Міністерства оборони України від 29 листопада 2018 року № 604 (далі - Додаток 12). Зокрема, відповідно до пункту 4 Додатку 12, до порушень військової дисципліни належить невихід військовослужбовця на службу та самовільне залишення місця служби без поважних причин більше ніж на 3 години протягом робочого дня. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 187 від 15.06.2025 Ви повернулися після самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 та були відсутні на військовій службі без поважних причин у періоди з 02 по 06 грудня 2022 року та з 30.09.2024 по 13.06.2025. 
Таким чином, враховуючи, що Ви перебували у самовільному залишенні військової частини, що є порушенням вимоги абзацу 4 пункту 4 Постанови та пункту 4 Додатку 12, Ваш рапорт не підлягає задоволенню, а тому у виплаті одноразової грошової винагороди в розмірі 1 мільйон гривень Вам відмовлено».
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
За змістом ч.1, ч.3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.14 ст.2 Закону №2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, як це передбачено ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII)).
За правилами ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
11.02.2025 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», пунктом 2 якої затверджений Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану та форму контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу (далі - Постанова №153).
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Постанови №153, чинної станом на час її прийняття, було установлено, що учасникам експериментального проекту є громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил на посади рядового складу; Збройні Сили; Міністерство оборони; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил.
В подальшому, у Постанову №153 вносились зміни та підпунктом 1 пункту 3 зазначеної постанови, і у редакції чинній з 08.04.2025 року, було визначено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Згідно з пунктом 4 Постанови №153, в редакції чинній на момент її прийняття, було установлено, що:
особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Аналогічні приписи містить пункт 4 Постанови №153 і у редакції чинній з 08.04.2025 року, на момент розгляду відповідачем питання щодо виплати позивачу одноразової грошової винагороди, зокрема, особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
За змістом частини 1 статті 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.
Офіційне опублікування постанов Кабінету Міністрів України здійснюється в газеті "Урядовий кур`єр" та Офіційному віснику України, а також в інших офіційних друкованих виданнях, визначених законом. Крім того, акти Кабінету Міністрів України оприлюднюються шляхом їх розміщення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України (ч. 5 ст. 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України").
Постанова Кабінету Міністрів України "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" від 11.02.2025 року за №153 опублікована в газеті "Урядовий кур`єр" 13.02.2025 року.
Таким чином, Постанова №153 набрала чинності 13.02.2025 року з дня її офіційного опублікування в газеті "Урядовий кур`єр".
Зі змісту положень Постанови № 153 можна дійти висновку, що реалізація права особи на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень можлива виключно за умови дотримання встановлених цією Постановою вимог, які мають існувати в сукупності, а саме:
- вік прийняття або призову на військову службу до 25 років;
- бути особою рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
- бути прийнятим або призваним на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року за №64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року за №2102-IX, до набрання чинності цією постановою - 13.02.2025 року у віці до 25 років;
- проходити військову службу;
- брати безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (надалі по тексту також - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності вказаною постановою - 13.02.2025 року, або строком менше шести місяців із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), або менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни;
- відсутності притягнення до відповідальності два або більше разів за сукупністю дисциплінарних стягнень строку дії яких не закінчився.
З урахуванням вищезазначеного, 17 жовтня 2025 року старший солдат ОСОБА_1 , звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 000 000 грн., яка передбачена абз. 4 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 року. 
За результатами опрацювання даного рапорту Військова частина НОМЕР_1 листом №169/10475 від 07 листопада 2025 року надала відповідь, якою відмовила ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди. 
Обґрунтування відмови є те, що позивач є порушником військової дисципліни та підлягав притягненню наказом командира до дисциплінарної відповідальності у військовій частині.
Крім того, згідно інформації, що міститься в додатках до позовної заяви, щодо ОСОБА_1 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62025080100000006 від 01.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України. Позивачу оголошено про підозру у вчиненні вищевказаного злочину та за результатами розслідування у даному кримінальному провадженні скеровано клопотання керівника Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 року військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Як встановлено судом ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2025 року по справі № 336/2828/25, яка набрала законної сили 14 червня 2025 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, для проходження військової служби. 
Отже в розмірі пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 року, суд акцентує увагу на тому, що зазначено про факт притягнення до кримінальної відповідальності, тоді як з ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2025 року по справі № 336/2828/25, яка набрала законної сили 14 червня 2025 року чітко зазначено про звільнення від кримінальної відповідальності.
Щодо тверджень відповідача про те, що згідно п.14 ч.1 ст.3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності – це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, то суд вказує на те, що цим описано коли саме необхідно вважати початок такої стадії як кримінальна відповідальність, проте це не свідчить про те, що особа є притягнутою до такої відповідальності. Адже в даному випадку ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2025 року по справі № 336/2828/25, яка набрала законної сили 14 червня 2025 року звільнено позивача від кримінальної відповідальності.
Отже суд зазначає, що відповідач безпідставно ототожнює процесуальну стадію повідомлення про підозру (згідно ч. 5 ст. 407 КК України) із самим фактом притягнення до відповідальності, посилаючись на п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України.
Проте відповідач не довів під час розгляду справи, що позивач притягувався до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився.
Поряд з цим суд зазначає, що зі службового листа від 07.11.2025 року №169/10475 яким розглянуто рапорт позивача від 14.10.2025 року вбачається відомості про те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №187 від 15.06.2025 року позивач повернувся після самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 та був відсутній на військовій службі без поважних причин у періоди з 02 по 06 грудня 2022 року та з 30.09.2024 по 13.06.2025 року.
Однак суб`єктом владних повноважень Військовою частиною НОМЕР_1 повної правової оцінки самовільним залишенням Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 не надано, зокрема щодо того чи був він притягнутий до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни за самовільне залишення двічі військової частини НОМЕР_2 у періоди з 02 по 06 грудня 2022 року та з 30.09.2024 по 13.06.2025 року.
Таким чином суб`єкт владних повноважень розглянув рапорт по суті не надаючи правової оцінки всім обставинам. Тобто відповідач лише послався на самовільне залишення військової частини позивачем проте доказів притягнення за такі порушення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 відповідачем під час розгляду рапорту позивача чи під час розгляду цієї справи не надано.
Крім того факт відсутності у відповідача на час розгляду рапорту всієї необхідної інформації підтверджується також тим, що представником відповідача у відзиві заявлено клопотання про витребування з Військової частини НОМЕР_2 копій наказів про результати службових розслідувань за фактами самовільного залишення військової частини ОСОБА_1 02.12.2022 та 30.09.2024 року, а також інші відомості (витяги з наказів командира) щодо його притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Суд зазначає, що позивач у адміністративному позові просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови.
Водночас суд зазначає, що згідно із загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
Судом встановлено, що відповідачем розглянуто рапорт ОСОБА_1 службовим листом від 07.11.2025 року №169/10475, тобто вчинено активну дію.
Таким чином суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в даній частині шляхом визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень на підставі абз. 4 п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» службовим листом від 07.11.2025 року №169/10475.
Водночас за таких обставин, вимога про безпосереднє зобов`язання нарахувати та виплатити 1 млн гривень є передчасною, оскільки суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень та приймати рішення про виплату замість командира військової частини, оскільки для цього необхідно провести повну перевірку відповідності особи критеріям (включаючи оцінку дисциплінарного стану та правових наслідків закриття кримінального провадження).
Таким чином, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є зобов`язання відповідача належним чином розглянути рапорт позивача з урахуванням всіх обставин та прийняти за результатами такого розгляду вмотивоване рішення про виплату винагороди або відмову у ній.
У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі не здійснювати.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень на підставі абз. 4 п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» службовим листом від 07.11.2025 року №169/10475.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 належним чином розглянути рапорт ОСОБА_1 з урахуванням всіх обставин та прийняти за результатами такого розгляду вмотивоване рішення про виплату винагороди або відмову у ній.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна