Єдиний унікальний номер справи № 359/1262/25
Провадження № 22-ц/824/8377/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

31 січня 2025 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом до відповідачів. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.09.2019 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.07.2023. В шлюбі народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сім`я проживала у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 , тещі позивача, на праві приватної власності належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 8000000000:90:021:0099, цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.
Відповідач 2 надала дозвіл на будівництво будинку для проживання сім`ї, її доньки та чоловіка. За спільні сумісні кошти подружжя здійснено будівництво будинку.
За період з квітня по жовтень 2021 року придбано будівельні матеріали, здійснено та оплачено будівельні роботи, за результатами яких збудоване наступне майно: зведено 2-поверховий будинок; здійснено покрівлю даху будинку; встановлено метало-пластикові вікна в будинку; збудовано сходи на другий поверх в будинку; збудоване господарське приміщення для зберігання інвентарю (сарай), встановлено ворота та хвіртку. Придбання будівельних матеріалів та їх вартість підтверджується наданими доказами.
Будівництво будинку не завершено, будинок в експлуатацію не введено.
Зважаючи на те, що будівництво будинку здійснювалось в інтересах сім`ї та за спільні сумісні кошти подружжя позивач просив задовольнити позов.
Враховуючи викладене, позивач просив суд:
1) визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівельні матеріали, роботи та конструктивні елементи, що були використані при будівництві житлового будинку на земельній ділянці 8000000000:90:021:0099 за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва;
2) поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на будівельні матеріали, роботи та конструктивні елементи, що були використані при будівництві житлового будинку на земельній ділянці 8000000000:90:021:0099 за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва;
3) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсації 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, робіт та конструктивних елементів, що були використані при будівництві житлового будинку на земельній ділянці 8000000000:90:021:0099 за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.
Крім того позивач просив судові витрати покласти на відповідача  ОСОБА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2026 позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 19 лютого 2026 рокувідповідач ОСОБА_1 та 20 лютого 2026 року відповідач ОСОБА_2 направили апеляційні скарги, у яких зазначили, що оскаржуване рішення вважають незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянти у своїх апеляційних скаргах просили апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апеляційний суд вважає за можливе здійснити спільний розгляд двох апеляційних скарг в межах одного апеляційного провадження, з огляду на те, що спільний розгляд апеляційних скарг сприятиме повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи, забезпеченню процесуальної економії та ухваленню узгодженого судового рішення.
31 березня 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшли відзиви на апеляційні скарги відповідачів, в яких останній просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення - без змін.

06 травня 2026 року до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про приєднання додаткових доказів, саме: протоколу огляду земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 (кадастровий номер 8000000000:90:021:0099 за яким не виявлено інших забудов, або будівельних матеріалів у кримінальному проваджені №12026105020000179 за ч.1.ст.358 КК України від 18.02.2026 року Копія відповіді від ТСЦ МВС № 1243 50069, Копію консультативного висновку ТОВ «Документи Україна», копії протоколів допиту, рахунок на сплату пластикових вікон №2640 від 30.09.2021 року.
Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, зазначає таке:
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено, що :
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Враховуючи те, що мотивувальна частина постанови апеляційного суду мотивів про прийняття додаткових доказів, наданих позивачем не містить, колегія суддів погоджується з аналогічними за змістом доводами касаційної скарги та констатує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вказано, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18). …представник ТОВ «ТБ «Азовмашпром» ні в запереченні на апеляційну скаргу, ні в судовому засіданні не обґрунтовувала поважність обставин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, внаслідок яких відповідач був позбавлений можливості їх надати з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Отже, апеляційний суд з порушенням зазначених норм процесуального права прийняв як докази копії договорів купівлі - продажу від 12 серпня 2009 року № 24-09/342 Мр, від 30 вересня 2009 року № 30-09/342 Мр та копії контрактів від 08 вересня 2009 року № А/09-26, від 19 серпня 2010 року № 36-10, які не були подані до суду першої інстанції. Мотиви апеляційного суду щодо підстав прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду справи у оскарженій постанові не викладено, що може свідчити про відсутність виняткових випадків, внаслідок яких позивач був позбавлений можливості надати ці докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Апеляційний суд усупереч нормам процесуального права, приймаючи зазначені докази, у прийнятті яких було відмовлено судом першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та не встановив неможливості своєчасного їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, необґрунтованості відмови у їх прийнятті, а дійшов передчасного висновку про виділ частини майна у натурі відповідно до висновків експерта від 24 квітня 2018 року № 805/04/18».
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що:
«відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Водночас клопотання про долучення доказів не містить доводів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про відмову в долученні та дослідженні в судовому засіданні вказаних доказів.

У судове засідання, призначене на 07 травня 2026 року, з`явилися позивач  ОСОБА_3 та його представник - адвокат Навальнєва Н.М., які просили апеляційний суд залишити апеляційні скарги без задоволення; представник відповідача ОСОБА_6., який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційних скарг без задоволення та відсутність підстав для скасування судових рішень суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що будівництво спірного об`єкта здійснювалося у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї; земельна ділянка належить на праві приватної власності третій особі, яка надала дозвіл на будівництво житлового будинку для проживання сім`ї; у результаті спільних дій подружжя створено об`єкт незавершеного будівництва у вигляді 2-поверхового житлового будинку та допоміжних споруд, що підтверджується наданими доказами; будівельні матеріали, роботи та конструктивні елементи, використані під час будівництва, є результатом спільної праці та витрат подружжя і підлягають визнанню об`єктом спільної сумісної власності; у зв`язку з чим наявні правові підстави для поділу зазначеного майна шляхом визнання за відповідачем права власності на відповідні об`єкти та стягнення компенсації 1/2 їх вартості з урахуванням принципу рівності часток подружжя у спільному майні.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє учасників справи від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які вони посилається як на підставу своїх обґрунтувань. 
Позивачем до матеріалів справи були подані належні та допустимі докази, які підтверджують факт придбання будівельних матеріалів, що були використані при здійсненні будівництва спірного об`єкта.
Сам факт здійснення будівництва не заперечувався жодною із сторін та не був предметом спору у даній справі. Натомість спір між сторонами фактично зводився виключно до встановлення джерела фінансування придбання будівельних матеріалів, а саме - за рахунок коштів якої із сторін вони були придбані та використані у процесі будівництва.
У підтвердження своєї позиції позивачем надано відповідні документи, що свідчать про придбання будівельних матеріалів та їх подальше використання при будівництві. 
У свою чергу відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти доводів позивача, надала до суду документи, які, на її думку, підтверджують придбання нею окремих будівельних матеріалів та їх використання у процесі будівництва.
Водночас, з позиції апеляційного суду, зазначені твердження сторін не є взаємовиключними, оскільки у межах розгляду справи не встановлювався та не доводився факт того, що будівництво здійснювалося виключно за рахунок однієї із сторін або виключно за рахунок іншої сторони. Жодною із сторін не заявлялося та не доводилося, що всі без винятку будівельні роботи та матеріали фінансувалися лише однією особою.
Надані позивачем докази підтверджують факт придбання ним відповідних будівельних матеріалів, що не виключає можливості використання у процесі будівництва також інших матеріалів, придбаних іншими учасниками будівництва. Сам по собі факт придбання відповідачем окремих матеріалів не спростовує доведеності позовних вимог у частині відшкодування вартості саме тих матеріалів, придбання та використання в будівництві яких підтверджено позивачем належними доказами.
За таких обставин доводи відповідача щодо придбання нею окремих будівельних матеріалів не впливають на обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки предметом спору у даній справі є не визнання права власності на новостворене нерухоме майно, а відшкодування вартості конкретних будівельних матеріалів, придбання яких підтверджено позивачем.
Враховуючи викладене, можливе використання у будівництві інших матеріалів, придбаних відповідачем, не спростовує правомірності та обґрунтованості вимог позивача щодо компенсації вартості саме тих матеріалів, які були придбані ним особисто та підтверджені належними доказами.

В ході розгляду справи відповідач також намагалася довести, що будівельні матеріали, які були придбані позивачем, нібито не використовувалися при будівництві житлового будинку.
З позиції апеляційного суду такі твердження не можуть вважатися доведеною обставиною у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.
Одним із доводів відповідача було посилання на те, що один із продавців будівельних матеріалів, у якого позивач здійснював придбання, не був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Водночас, з точки зору апеляційного суду, питання належної реєстрації продавця як суб`єкта господарювання та дотримання ним вимог фінансової дисципліни не є предметом дослідження у межах даної справи.
Предметом доказування у цьому провадженні є факт придбання товару, його передачі та оплати, а також подальше використання у будівництві, а не перевірка дотримання продавцем вимог щодо державної реєстрації як ФОП або оцінка правомірності здійснення ним господарської діяльності.
У зв`язку з цим апеляційний суд виходить з того, що неможливо та не є необхідним у межах даного спору перевіряти, чи був продавець належним чином зареєстрований як ФОП, чи мав він відповідний статус, або чи відповідав іншим формальним вимогам ведення підприємницької діяльності. Визначальним є виключно встановлення факту, чи мав місце відпуск товару та його придбання.
При цьому факт купівлі-продажу будівельних матеріалів позивачем у межах справи не був належним чином спростований відповідачем. Доказів, які б підтверджували відсутність факту реалізації товару, його неоплату або невикористання у процесі будівництва, суду не надано.
Таким чином, наведені відповідачем доводи не спростовують факту придбання позивачем будівельних матеріалів та не можуть бути покладені в основу висновку про недоведеність позовних вимог.

Іншим доводом відповідача (апелянта) було посилання на те, що відповідні будівельні матеріали відвантажувалися з адреси, яка фактично є адресою ТОВ «Епіцентр Н». При цьому в матеріалах справи (том 2, арк. спр. 147) міститься довідка ТОВ «Епіцентр Н» про те, що між товариством та ФОП ОСОБА_5 , який, за твердженням сторони, виступав продавцем, фінансово-господарські відносини відсутні.
Апелянт також зазначав, що ФОП ОСОБА_5 , як це вбачається з окремих товаросупровідних документів (накладних), здійснював відвантаження матеріалів саме з відповідної адреси.
Водночас апеляційний суд звертає увагу, що сам по собі факт відвантаження ФОП ОСОБА_5 товарів з певної адреси не означає та не доводить, що така адреса виключно є місцезнаходженням ТОВ «Епіцентр Н», або що за цією адресою не можуть здійснювати діяльність інші суб`єкти господарювання.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі письмові докази, які б підтверджували, що за вказаною адресою розташований виключно один суб`єкт господарювання або що відвантаження товарів іншим суб`єктом господарювання з цієї адреси є неможливим. Відповідно, довідка ТОВ «Епіцентр Н» сама по собі не свідчить про неможливість здійснення ФОП ОСОБА_5 відвантаження матеріалів за цією адресою.
Питання наявності чи відсутності між ТОВ «Епіцентр Н» та ФОП ОСОБА_5 фінансово-господарських відносин також не було предметом дослідження у даній справі та не має визначального значення для встановлення факту придбання позивачем будівельних матеріалів.
Апеляційний суд виходить із загальновідомого факту, що в межах великих торговельно-складських або промислових зон за однією адресою може здійснювати діяльність значна кількість різних суб`єктів господарювання, зокрема на підставі суборенди, договорів зберігання або логістичних послуг.
За таких умов наведені відповідачем доводи не спростовують факту придбання позивачем будівельних матеріалів та не можуть вважатися належним доказом недостовірності відповідних товаросупровідних документів.

Також апеляційний суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_1 , яка, за змістом доводів апеляційної скарги та матеріалів справи, повідомляла, що на момент придбання позивачем будівельних матеріалів будівництво житлового будинку вже було завершено.
Апеляційний суд не може прийняти зазначені показання як беззаперечний та достовірний доказ у справі з огляду на таке:
По-перше, із матеріалів справи вбачається, що свідок перебуває у давніх дружніх відносинах із ОСОБА_1 , що не заперечувалося сторонами під час розгляду справи. Зазначена обставина об`єктивно впливає на ступінь неупередженості показань свідка та підлягає обов`язковому врахуванню судом при їх оцінці.
По-друге, наведені показання свідка не узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, зокрема з показаннями інших свідків, які були допитані судом та оцінені як неупереджені. З матеріалів справи вбачається, що такі свідки є сусідами сторін та не перебувають у будь-яких особистих чи майнових відносинах ані з позивачем, ані з відповідачем, що свідчить про їх об`єктивність та відсутність заінтересованості у результаті справи.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що показання свідка ОСОБА_1 підлягають критичній оцінці та не можуть вважатися достатніми для спростування сукупності інших доказів, досліджених судом першої інстанції.
Також у матеріалах справи містяться фотознімки аерофотозйомки, виконані станом на конкретні дати, з яких вбачається, що на певний момент часу будівельний об`єкт був відсутній, а на іншу дату - вже зафіксовано його появу.
Апелянтами було висловлено критичне ставлення до зазначеного доказу, однак таке ставлення носить декларативний характер та фактично зводиться лише до заперечення його достовірності без наведення належних і допустимих доказів на його спростування.
При цьому суд апеляційної інстанції виходить із того, що сам по собі доказ у вигляді аерофотозйомки є допустимим засобом доказування, якщо він дозволяє встановити просторово-часові зміни об`єкта, а його оцінка має здійснюватися у сукупності з іншими доказами у справі. У даному випадку жодних переконливих доказів, які б спростовували наведені відомості або ставили під сумнів їх об`єктивність, апелянтами надано не було.
За таких обставин зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для неврахування відповідного доказу судом при оцінці фактичних обставин справи.

Обидва апелянти у своїх апеляційних скаргах зазначають, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги доводи позивача щодо мети будівництва спірного житлового будинку та помилково виходив із того, що його будівництво здійснювалося для потреб сім`ї.
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки вони не мають вирішального значення для правильного вирішення даного спору.
Так, під час розгляду справи жодною зі сторін не заперечувався сам факт здійснення будівництва житлового будинку. Відтак обставини щодо наявності будівництва не були предметом спору між сторонами.
Натомість предметом доказування у цій справі було встановлення джерела походження грошових коштів, за рахунок яких придбавалися будівельні матеріали, виконувалися будівельні роботи та набувалися конструктивні елементи, використані під час будівництва. Саме з`ясування того, чи були відповідні матеріали придбані за рахунок спільних коштів подружжя, чи за рахунок особистих коштів інших осіб, має правове значення для правильного вирішення спору.
За таких обставин посилання апелянтів на неправильне встановлення судом першої інстанції мети будівництва саме по собі не спростовує правильності його висновків, оскільки незалежно від того, з якою метою здійснювалося будівництво, це не впливає на необхідність встановлення джерела фінансування придбання будівельних матеріалів та визначення їх правового режиму. Відтак зазначені доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційних скарг, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтами норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько