Номер провадження: 22-ц/813/3160/26 
Справа № 523/9350/25
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини.
Позовна заява вмотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ "ПриватБанк і в неї відкриті рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 .
12 травня 2025 року ОСОБА_1 повідомлення у месенджер надійшло повідомлення від ПАТ КБ «ПриватБанк» про блокування всіх рахунків. В цей же день, ОСОБА_1 звернулась до ПриватБанку з приводу роз`яснення блокування рахунків. За інформацією, отриманою 12 травня 2025 року від співробітників ПриватБанку, рахунки заблоковані на підставі старих постанов – Постанова №В-11/575 від 20.04.2012 року та Постанова №В-11/292 від 17.02.2011 року.
У відповіді від виконавчої служби Пересипського району (раніше Суворівського району) від 26.07.2022 року зазначено, що виконавчий лист №2-4265/11 (ВП № 48049515) було повернуто на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" 24.05.2016 року (постанова про повернення виконавчого документа №48049515) та виконавчий лист №2-1761/11 (ВП № 31752739) на підставі тієї ж статті було повернуто 26.06.2013 року (постанова про повернення виконавчого документа № 31752739). Також у відповіді зазначено, що провадження знищені згідно із законом (через 3 роки).
У сервісі «Дія» відкритих виконавчих проваджень немає, у реєстрі боржників ОСОБА_1 відсутня. Виконавча служба жодних постанов до Приватбанку не надсилала. ОСОБА_1 неодноразово, з 12.05.2025 зверталася до Пересипського відділу ДВС із заявами, але виконавці не можуть вжити будь-яких дій, оскільки відкритих виконавчих проваджень на ім`я ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_6 немає.
Детальна інформація блокування рахунків із додатку Приват24 свідчить про те, що "Приват Банк" лише виконує розпорядження Міністерства Юстиції України і водночас у "Деталях Арешту" виконавчих проваджень не знайдено. Внаслідок неможливості скористатися своїми картками, на яких знаходились грошові кошти, ОСОБА_1 була позбавлена можливості нормального існування, змушена була витрачати додатковий час і зусилля для з`ясування причин блокування рахунків. Блокуванням карток відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях, які виявилися у постійних переживаннях та хвилюваннях, відчутті дискомфорту, адже ОСОБА_1 постійно була вимушена докладати додаткових зусиль для вияснення питання з працівниками банку та виконавчої служби. Все це призвело до зміни усталеного способу життя, негативних життєвих емоцій. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 залишилася повністю без грошей, тому що всі кошти були на картах "ПриватБанку".
Позивачка стверджує, що станом на момент блокування рахунків позивача, а саме станом на 12 травня 2025 року жодних кримінальних чи адміністративних проваджень з приводу підстав та порядку здійснення ОСОБА_1 фінансових операцій правоохоронними органами не порушувалось, ухвал та постанов про арешт коштів судом чи виконавчою службою не приймалося, а тому підстави для застосування положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» відсутні.
На підставі викладеного, позивачка просить:
1) Визнати незаконним блокування рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 , ИНН НОМЕР_6 в АТ КБ «ПриватБанк»;
2) Зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» зняти арешт з рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 , ИНН НОМЕР_6 
3) Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , ИНН НОМЕР_6 моральну шкоду в розмірі заблокованих грошей на її рахунках, а саме рахунок № НОМЕР_1 – 39033.83 грн, рахунок № НОМЕР_2 – 15267.87 грн, рахунок № НОМЕР_4 – 8921.55 грн разом складає 63223.25 грн.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
Представник АТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги не визнав у повному обсязі та надіслав відзив наступного змісту.
Так, на адресу АТ КБ “ПриватБанк” надійшли постанова про арешт коштів боржника № В-11/292 від 17.02.2011 року першого Суворівського ВДВС Одеського МУЮ та постанова про арешт коштів боржника № В-11/575 від 20.04.2012 року першого Суворівського ВДВС Одеського МУЮ, якими накладено арешт на грошові кошти Позивача, що містяться на рахунках у межах сум зазначених в постановах (згідно постанов, які додаються до відзиву). Оскільки до Банку не надходило постанов про зняття арештів з коштів Позивача, на його кошти на рахунках було накладено арешт. Згодом, 17.06.2025 року на адресу АТ КБ «ПриватБанк» надійшло дві постанови Пересипського ВДВС міста Одеси Південного МУЮ (постанови додаються до відзиву) про зняття арешту з коштів боржника — Позивача від 09.06.2025 року, який був накладений вищезазначеними постановами першого Суворівського ВДВС Одеського МУЮ. 19.06.2025 року АТ КБ «ПриватБанк» виконав постанови про зняття арешту з коштів боржника — Позивача, зняв арешт з коштів, які знаходились на рахунках ОСОБА_1 у відповідності з постановами. Наразі по клієнту відсутні обмеження по арешту як і відсутній предмет спору по справі.
Відповідно п. 9.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р за №22 (далі – Інструкція) банк, у якому відкрито рахунок/рахунки (далі - рахунок) клієнта, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів після отримання документа про арешт коштів. Пунктом 9.6. Інструкції встановлено, що під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня відповідно до статті 59 Закону України “Про банки і банківську діяльність” зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта. На виконання п. 9.9. Інструкції кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. Згідно п. 9.10. Інструкції, у разі надходження до банку платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для забезпечення виконання якого на кошти клієнта накладено арешт, банк виконує її в повній або частковій сумі в межах наявної арештованої суми на рахунку. Пунктом 4 статті 18 Закону України “Про виконавче провадження” встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Окрім того, Позивач не довела наявність завданої її моральної шкоди в результаті протиправних дій Відповідача, а тому у даних вимогах слід відмовити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 гривень. Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконними дій з блокування рахунків, про зобов`язання зняття арешту з рахунків залишено без задоволення. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване судове рішення у задоволенні частині та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що позивачем не надані докази наявності моральних страждань, пов`язаних з обставинами справи та наявності причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і загальним станом здоров`я Позивача та його захворюваннями. Позивачем не надано доказів того, що винен в зміні його нормального життєвого ритму саме Відповідач, а не інша особа. У справі відсутні докази, якими підтверджується причинний зв`язок між зміною нормального життєвого ритму Позивача та викладеними нею у позовній заяві обставинами. Таким чином, Позивачем не доведено наявність моральної шкоди та підстави для її відшкодування.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 27 травня 2026 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
02 березня 2026 року надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю позивача на території України..
Розглянувши вказане клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні з огляду на таке.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Колегія суддів звертає увагу, що у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.
Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони у справі.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції оскаржується виключно в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди, а тому підлягає перегляду виключно у цій частині.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка, ОСОБА_1 , є клієнтом АТ КБ "ПриватБанк і в неї відкриті рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 .
12 травня 2025 року ОСОБА_1 у месенджер надійшло повідомлення від ПАТ КБ «ПриватБанк» про блокування всіх рахунків. В цей же день, ОСОБА_1 звернулась до ПриватБанку з приводу роз`яснення блокування рахунків. За інформацією, отриманою 12 травня 2025 року від співробітників ПриватБанку, рахунки заблоковані на підставі старих постанов – Постанова№В-11/575 від 20.04.2012 року та Постанова №В-11/292 від 17.02.2011 року.
Факт обмеження користування коштами на рахунках, які були відкриті ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» підтверджується скрин-шотами з повідомленнями, які додані до позовної заяви, окрім того, даний факт не заперечував представник відповідача.
Судом встановлено, що дійсно обмеження користування коштами було здійснено відповідачем на підставі постанови про арешт коштів боржника № В-11/292 від 17.02.2011 року першого Суворівського ВДВС Одеського МУЮ, відповідно до якої накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_1 на загальну суму у розмірі 9478 гривень 89 копійок, яка надійшла до АТ КБ «Приватбанк» 22.02.2011р., а також постанови про арешт коштів боржника № В-11/575 від 20.04.2012 року першого Суворівського ВДВС Одеського МУЮ, якими накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 на загальну суму у розмірі 52827 гривень 18 копійок, яка надійшла до АТ КБ «Приватбанк» 04.05.2012р.
Отже, всього було накладено арешт на загальну суму 62 306,07 гривень.
Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
На час накладання арешту коштів була чинною (редакція від 15.08.2011р.) «Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка була затверджена Постановою Правління НБУ від 21.01.2004р. № 22, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.03.2004р. № 377/8976. (далі «Інструкції»)
Відповідно до 10.2 «Інструкції» арешт за постановою державного виконавця або за рішенням суду (далі - документ про арешт коштів) накладається на кошти, що обліковуються за рахунками, відкритими клієнтами в банку, відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків. Згідно п. 10.3 «Інструкції» арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку клієнта, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках клієнта, які відкриті в банку, або на кошти на одному/кількох рахунку/ах.
Згідно по п. 10.6 «Інструкції» залежно від наявності/відсутності коштів на рахунку клієнта, на кошти якого накладено арешт, банк здійснює такі дії: якщо на рахунку є кошти в сумі, що визначена документом про арешт коштів, то банк арештовує їх на цьому рахунку та продовжує виконання операцій за рахунком клієнта. Цим же пунктом передбачено, що під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня відповідно до статті 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність" зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів.
Пунктом 10.10 «Інструкції» встановлено, що у разі закриття рахунку за ініціативою клієнта, у випадках реорганізації чи ліквідації юридичних осіб або з ініціативи банку арешт, накладений на кошти, не припиняється і документ про їх арешт продовжує обліковуватися за відповідним позабалансовим рахунком.
Необхідно відзначити, що АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду докази виконання вищевказаних постанов державних виконавців станом на дату їх надходження, а саме 22.02.2011р., а також 04.05.2012р., а тому взагалі відсутні відомості, що у позивачки існували на той час рахунки у АТ КБ «ПриватБанк», а також яка сума коштів була арештована та списання даних коштів у рахунок виконання вимог державного виконавця.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 відкривала АТ КБ "ПриватБанк рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 в період з 2021р. по 2024р., що сторони підтвердили в судовому засіданні.
В судовому засіданні представником відповідача не надано жодного доказу, що постанова про арешт коштів боржника № В-11/292 від 17.02.2011 року та постанова про арешт коштів боржника № В-11/575 від 20.04.2012 повторно надходила до Банку у травні 2025р.
Представник відповідача не надав суду аргументованої відповіді щодо відсутності дій Банк з 2021р. по 12.05.2025р., які пов`язані з обмеженням права користування рахунками на підставі вищевказаних постанов державних виконавців. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що сам факт того, що Банк не обмежував рух коштів на рахунку саме свідчить про спрямованість дій Банку на користь споживача.
Окрім того, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачка перед укладення договору банківського рахунку мала право на отримання інформації про існуючи обмеження на користування рахунками, яку Банк повинний був їй повідомити.
Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-XII споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця).
Згідно ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-XII споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.
Відповідно до ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000р. № 2121-ІІІ клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати інформацію про перелік послуг, що надаються банком , іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг.
В судовому засіданні позивачка пояснила, що перед відкриття рахунків працівники Банку не повідомили про наявність постанов державних виконавців про накладення арешту на рахунки, а тому вона і відкрила рахунки, якими користувалась протягом декілька років без будь-яких обмежень.
На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач порушив вимоги п. 4 ч. 1 ст. 4, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-XII , чим фактично надав неповну інформацію споживачу.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-XII при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи
Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті
Велика Палата Верховного Суду, відступивши від раніше оприлюдненої позиції, у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц, посилаючись на положення ст.16, 23 ЦК та виходячи зі змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, зазначила, що така компенсація повинна відбуватись у будь-якому випадку спричинення шкоди, оскільки право на відшкодування виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм.
У позові позивачка посилається на те, що внаслідок неможливості скористатися своїми картками, на яких знаходились грошові кошти, ОСОБА_1 була позбавлена можливості нормального існування, змушена була витрачати додатковий час і зусилля для з`ясування причин блокування рахунків. Блокуванням карток відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду, що полягає моральних стражданнях, які виявилися у постійних переживаннях та хвилюваннях, відчутті дискомфорту, адже ОСОБА_1 постійно була вимушена докладати додаткових зусиль для вияснення питання з працівниками банку та виконавчої служби. Все це призвело до зміни усталеного способу життя, негативних життєвих емоцій.
Суд першої інстанції вмотивовано вважав, що оскільки судом встановлено, що відповідач порушив вимоги п. 4 ч. 1 ст. 4, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-XII , а саме фактично надав неповну інформацію споживачу перед укладенням договору банківського рахунку, а саме щодо наявності обмежень на користування коштами, відомостей про наявність постанов державних виконавців, що мало наслідком формування у споживача спотвореної уяви про можливість вільного користування коштами.
Суд першої інстанції правильно вважав, що дійсно позивачка зазнала моральних страждань, враховуючи дії відповідача, проте визначаючи розмір моральної шкоди, суд, виходив з характеру правопорушення, глибини душевних страждань, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості вмотивовано вважав необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 3 000 грн для відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
У частині третій статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) вказав: «Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 12 червня 2026 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 червня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева