Справа № 727/2448/25 
Провадження № 2/727/377/26

РІШЕННЯ
 ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026    Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі

Головуючого судді - Літвінової О.Г.
при секретарі   - Юрчишин І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Чернівецької міської ради,  ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини, 
сторони: 
позивач за первісною та відповідач за зустрічною позовною заявою - ОСОБА_1 .
Представник адвокат - Усманов М.А.
відповідач за первісною та позивач за зустрічною позовною заявою - ОСОБА_2 
представник адвокат - Рендюк Н. В.
В С Т А Н О В И В :
26.02. 2025 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 (далі відповідач), за участю третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..
В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 2016 року сторони перебували у фактичних сімейних відносинах, однак офіційно свої стосунки не оформлювали. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_4 . 
Через насильство з боку ОСОБА_2 вони розірвали свої стосунки та з метою узгодження батьківських прав між ними укладено договір про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 02.10.2024 року за № 9899, згідно якого: місце проживання дитини визначили разом із матір`ю, кожну п`ятницю та суботу дитина проводить разом з батьком, в день побачень батько забирає доньку з дому( школи, гуртка), батько необмежений у спілкуванні з дитиною. 
Незважаючи на укладений договір, 27.01.2025 ОСОБА_2 порушив його угоди і забрав дитину, відмовився повертати її матері, перешкоджає їх спілкуванню. 
Станом на звернення до суду мати дитини майже не бачить, не має змоги приймати участь у її вихованні, оскілки батько дитини за його словами вирішив, що з ним доньці буде краще. 
Просила визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю - ОСОБА_1 за місцем її реєстрації або проживання. 
10.04.2025 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Чернівецької міської ради посилаючись на те, що в 2024 році фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені через вживання ОСОБА_1 алкогольних напоїв, чисельні сварки та скандали. Дійсно між ними був укладений договір про участь у вихованні спільної доньки ОСОБА_3 , однак ОСОБА_1 неналежно виконувала свої батьківські відносини, про що він повідомляв органи поліції, постійно погрожувала що вивезе доньку за кордон, він прийняв рішення про те, що донька повинна проживати разом з ним, для кращого духовного та матеріального забезпечення життя донки.
Просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_2 за місцем його проживання. 
Позиції учасників справи.
У судових засіданнях ОСОБА_1 та її представник підтримали первісні позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, проти зустрічного позову заперечували.
У судових засіданнях ОСОБА_2 та його представник підтримували зустрічний позов, просили його задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецуької міської ради підтримує висновок та вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю. Справу просили розглядати у їх відсутність. 
Представник третьої особи -  ІНФОРМАЦІЯ_1 , залучений до участі у справі за клопотання представника ОСОБА_1 будучи неодноразово повідомлений про день та час слухання в судове засідання не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом установлено, що з 2016 року по 2024 рік муж сторонами існували фактичні шлюбні стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась донька- ОСОБА_3 . 
22.10.2024 року між сторонами був укладений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. за № 9899, згідно якого місце проживання ОСОБА_3 визначено з мамою - ОСОБА_1 не порушуючи та не обмежуючи права батька - ОСОБА_2 
27.01.2025 року після спільного проведення часу з донькою, ОСОБА_2 дитину матері не повернув із того часу донька проживає з батьком. 
В зв`язку із конфліктною ситуацією між сторонами склались неприязні відносини, що підтверджується зверненням сторін до органів поліції та прийнятим відповідним процесуальним рішенням за результатами звернень. 
Згідно висновку Служби у справах дітей Чернівецької міської ради від 29.07.2025 № 367/18 про визначення місця проживання дитини, сторони в офіційному шлюбі не перебували. Мати ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади .
Працівниками Чернівецького міського центру соціальних служб складний акт оцінки та потреб сім`ї від 10.02.2025 № 112/02-07 за місцем проживання ОСОБА_1 та встановлено, що родина проживає у власній однокімнатній квартирі. Для дитини відведене спальне місце, місце для гри. Загалом створені хороші умови для повноцінного розвитку та виховання дитини. 
ОСОБА_1 на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягалась. Остання є фізичною особою-підприємцем, працювала адміністратором магазину «ОЛА» з 30.04.2025. Відповідно до характеристики з місця роботи ОСОБА_1 дисциплінована, пунктуальна, володіє необхідними навиками, вимоглива до себе та підлеглих. 
Батько ОСОБА_2 15.08.2023 рішенням Шевченківського районного суду м.Черніцві визнаний батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Працівниками Чернівецького міського центру соціальних служб складний акт оцінки потреб сім`ї від 11.02.2025 № 115/02-07 за місцем проживання ОСОБА_2 та встановлено, що сім`я проживає у приватному будинку з усіма комунальними зручностями. 
Службою у справах дітей міської ради проведено обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_2 та встановлено, що родина проживає у власності будинку, помешкання складається з трьох кімнат. Для дівчинки відведено окреме спальне місце, дитина забезпечена харчуванням та засобами гігієни. Створені хороші умови для розвитку та виховання дитини. 
ОСОБА_2 на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався. 
ОСОБА_2 займає посаду завідувача господарством в обласному комунальному некомерційному підприємстві «Чернівецька обласна психіатрична лікарня». Згідно характеристики зарекомендував себе як відповідальний, дисциплінований працівник, успішно організовує та забезпечує ведення результативної роботи, користується авторитетом та повагою серед співробітників лікарі. 
В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які пояснили що є сусідами ОСОБА_2 . Приблизно в 2022 познайомились з ОСОБА_7 . Неодноразово бачили ОСОБА_7 напідпитку з дитиною. Знають, що ОСОБА_8 забрав доньку та не дозволяє ОСОБА_7 бачитись з донькою. На їхню думку, ОСОБА_8 гарний батько, а ОСОБА_10 не дуже гарна мама. 
Свідок ОСОБА_11 пояснив, що ОСОБА_2 його брат. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , під час того, як проживали разом дуже часто сварились. ОСОБА_10 любила вживати алкогольні напої. Як невістка ОСОБА_10 йому не дуже подобалась. Знає, що брат забрав у ОСОБА_7 доньку, яка живе зараз ним та бабусі дозволяє з онукою спілкуватись. 
Свідок ОСОБА_12 пояснив, що ОСОБА_2 його батько. Коли йому було приблизно 13 років він познайомився з ОСОБА_7 . У батька та ОСОБА_7 народилась сестра ОСОБА_4 . На даний час сестра проживає разом з ними. ОСОБА_7 ні. На його думку ОСОБА_7 не дуже хороша мама, батько хороший. У сестри є няня, вона не ходить в садочок. ОСОБА_7 з донькою не бачиться. Коли вони проживали разом ОСОБА_10 любила вживати алкогольні напої. 
Застосовані норми права.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно.
Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).
Місце проживання дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Норми міжнародного права та національного законодавства не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже, не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Мотиви і висновки суду.
Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19).».
Судом встановлено, з 2016 року сторони перебували у фактичних сімейних відносинах, однак офіційно свої стосунки не оформлювали. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_4 . 
Через неприязні стосунки та постійні суперечки сторони розірвали свої стосунки та з метою узгодження батьківських прав між ними укладено договір про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 02.10.2024 року за № 9899, згідно якого: місце проживання дитини визначили разом із матір`ю, кожну п`ятницю та суботу дитина проводить разом з батьком, в день побачень батько забирає доньку з дому( школи, гуртка), батько необмежений у спілкуванні з дитиною. 
Незважаючи на укладений договір, 27.01.2025 ОСОБА_2 порушив його угоди і забрав дитину, відмовився повертати її матері, перешкоджає їх спілкуванню. 
Станом на звернення до суду мати дитини майже не бачить, не має змоги приймати участь у її вихованні, оскілки батько дитини за його словами вирішив, що з ним доньці буде краще. 
В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 самостійно прийняв рішення щодо умов виховання та проживання спільної доньки ОСОБА_13 , фактично обмежуючи права матері на участь у вихованні та розвитку дитини, обмежив право матері бачити доньку. 
Враховуючи вище викладене, судом встановлено, що як мати, так і батько піклуються про життя та здоров`я дитини ОСОБА_13 , мають задовільні умови для проживання дитини, матеріально забезпечені, не притягувалися до кримінальної відповідальності, з любов`ю відносяться до дитини.
З огляду на специфіку відносин, що склалися між сторонами, суд розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення щодо місця проживання їхньої дитини, стає на захист інтересів дитини, добросовісне виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків, вік дитини, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність з боку матері негативного впливу на її виховання і розвиток, приходить до висновку, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме з матір`ю забезпечить якнайкращі інтереси дитини, буде сприяти збереженню зв`язку дитини із сім`єю. Саме у якнайкращих інтересах дитини позивачем ОСОБА_14 буде забезпечено її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки для малолітнього віку дівчинки вкрай необхідним є контакт з матір`ю, у цьому віці діти найбільш прив`язані до матері. Матір малолітній дитині необхідна як опора, як джерело безпеки і задоволення нагальних потреб, саме нею формується почуття любові, ніжності, жалю і співчуття. Малолітній дитині необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але дитина повинна відчувати себе психофізіологічно вільно, захищено та комфортно, щоб у неї було сформовано відчуття безпеки і підтримки. Для дитини таким «притулком» зазвичай служать поцілунок, голос, обійми і коліна матері, читання в ліжку, спільні прогулянки, що в результаті допомагає дитині здійснювати посилений контроль, постійне регулювання думок та поведінки.
Відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_2 не надано суду переконливих доказів, що проживання доньки разом з ним буде найкраще відповідати інтересам дитини та належних і допустимих доказів того, що проживання дитини з матір`ю буде перешкоджати її гармонійному розвиткові та вихованню. З 2025 по даний час, малолітня донька сторін ОСОБА_3 проживає разом із з батьком ОСОБА_2 , однак суд звертає увагу, що зазначене рішення ОСОБА_2 було прийнято в одноособовому порядку, без погодження з ОСОБА_1 , фактично обмеживши права матері о відношенню до своєї малолітньої доньки.
Беручи до уваги вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову в частині визначення проживання дитини з матір`ю, є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. А тому, слід визначити місце проживання дитини,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5  з матір`ю  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за місцем її реєстрації або проживання 
Відповідно у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини слід відмовити, оскільки дана вимога про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_15 є взаємовиключною з позовною вимогою первісного позову.
При цьому суд зауважує, що батько ОСОБА_2 ,який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку малолітньої доньки ОСОБА_13 , має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, її стан розвитку та не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із дитиною, тобто визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини батька із донькою, оскільки таке визначення місця проживання дитини, не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
Наявність у матеріалах справи відео щодо виникнення конфліктів між сторонами та поведінки сторін під час їх спілкування між собою, які були переглянуті в судовому засіданні, суд розцінює, як взаємні звинувачення сторін у такому, що свідчить про наявність спору між ними з приводу визначення місця проживання їх спільної дитини.
Суд приймає до уваги ті обставини, що твердження ОСОБА_2 про неналежне виконання ОСОБА_1 свої батьківських обов`язків по відношенню до спільної доньки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні в правовий спосіб. Фактично між сторонами склались неприязні відносини і заручником цього стала їх спільна донька. 
Суд також враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).
На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. Інші доводи учасників процессу не спростовують висновків суду по даній справі.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.
На підставі 51 Конституції України, ст. ст. 7, 19, 104, 110, 112, 113, 141, 157, 160,161 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 80, 81, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Чернівецької міської ради,  ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити. 
Визначити місце проживання дитини,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5  з матір`ю  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за місцем її реєстрації або проживання.
В задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Чернівецької міської ради - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 1704 ( одну тисячу сімсот чотири) грн. 68 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцати днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці. В разів складення вступної та резолютивної частини, протягом 30 днів з дня виготовлення рішення в повному обсязі. 
Рішення суду виготовлене 29.04.2026

СУДДЯ        О.Г.Літвінова