"01" червня 2026 р.
ОКРЕМА ДУМКА
судді Сумського апеляційного суду 
ОСОБА_1 
стосовно вироку від 01 червня 2026 року у справі № 582/1209/24

01 червня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 42024202530000048 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 Кримінального кодексу України, ухвалила новий вирок.
Цим судовим рішенням було задоволено апеляційну скаргу прокурора Недригайлівського відділу Роменської окружної прокуратури, скасовано вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 09 січня 2026 року в частині призначення покарання із застосуванням статті 75 КК України та призначено ОСОБА_2 реальне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Не погоджуючись із рішенням більшості членів колегії суддів щодо скасування звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а також вважаючи, що в діях ОСОБА_2 взагалі відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, на підставі частини 3 статті 403 КПК України висловлюю цю окрему думку.
На моє переконання, ухвалений апеляційним судом вирок демонструє надмірну каральну суворість та ухвалений без належного врахування системної конституційно-правової проблеми реалізації права на сумлінну відмову від військової служби в особливий період.
Поведінка ОСОБА_2 повністю охоплювалася законною реалізацією його права на свободу совісті та віросповідання в умовах, коли держава не виконала свого позитивного обов`язку щодо створення дієвого механізму цивільної альтернативної служби під час мобілізації. Відтак, притягнення його до кримінальної відповідальності за статтею 336 КК України є помилковим, а застосування реального покарання у виді позбавлення волі - явно несправедливим та непропорційним.
Вирішення питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення вимагає системного аналізу положень Конституції України.
Відповідно до статті 8 Основного Закону, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії.
Частина 4 статті 35 Конституції України встановлює імперативну гарантію: у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Тому відсутність у галузевому законодавстві детально прописаної процедури реалізації права на альтернативну службу під час мобілізації не може бути підставою для повного заперечення цього права або притягнення особи до кримінальної відповідальності.
Вважаю, що рішення суду не враховує принципів правової визначеності та пропорційності обмежень конституційних прав.
Хоча стаття 64 Конституції України дозволяє обмеження прав, не зазначених у її частині другій, такі обмеження мають бути передбачені законом, відповідати легітимній меті та бути пропорційними. На сьогодні відсутній чіткий законодавчий механізм, який би прямо скасовував або зупиняв дію статті 35 Конституції України в частині права на альтернативну службу для громадян, чиї релігійні переконання не дозволяють брати до рук зброю.
Посилання на те, що воєнний стан автоматично нівелює право на альтернативну службу, є юридично необґрунтованим. Законодавець, регулюючи питання мобілізації, не передбачив вилучення права на альтернативну службу, яке є похідним від свободи світогляду і віросповідання. За відсутності прямої законодавчої заборони на реалізацію цього права в умовах воєнного стану, його обмеження виходить за межі дискреційних повноважень органів виконавчої влади та військового командування.
Обмеження конституційного права має відбуватися лише у спосіб, найменш обтяжливий для особи, і лише у разі, якщо це є критично необхідним для забезпечення безпеки держави. У даному випадку судом не було доведено, що залучення особи до альтернативної (невійськової) служби є неможливим чи таким, що загрожує обороноздатності держави. Фактична відмова у праві на альтернативну службу за відсутності належного законодавчого обґрунтування є порушенням сутності права, гарантованого статтею 35 Конституції України.
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і мають пріоритет у разі колізії з внутрішніми актами.
Стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (МПГПП) та стаття 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) гарантують кожному право на свободу думки, совісті та релігії. Комітет з прав людини ООН у своїх рішеннях послідовно визнає право на сумлінну відмову від військової служби невід`ємною складовою свободи совісті, оскільки примус до застосування смертоносної сили вступає у непереборний конфлікт з переконаннями людини. Відповідно до статті 4 МПГПП, відступ від зобов`язань за статтею 18 Пакту не допускається за жодних обставин, навіть під час надзвичайного стану в державі.
У практиці Європейського суду з прав людини сформовано стійкі правові стандарти щодо захисту цього права:
1.У рішенні Великої Палати ЄСПЛ у справі «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 07.07.2011 визнано, що притягнення до кримінальної відповідальності та засудження сумлінного відмовника (члена релігійної організації Свідків Єгови) до реального позбавлення волі за відмову від військової служби є порушенням статті 9 ЄКПЛ, оскільки таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві.
2.У рішенні у справі «Адян та інші проти Вірменії» (Adyan and Others v. Armenia) від 12.10.2017 ЄСПЛ констатував порушення статті 9 ЄКПЛ через те, що запропонована заявникам альтернативна служба не мала справді цивільного характеру та перебувала під контролем військових органів. Суд зазначив, що право на сумлінну відмову було б ілюзорним, якби держава могла організувати альтернативну службу у вигляді завуальованого військового обов`язку або покарання.
Варто наголосити на процесуально важливому факті: нотою від 05.04.2024 Постійне представництво України при Раді Європи офіційно поінформувало про відкликання попередніх відступів від статті 9 Конвенції. Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин у квітні 2024 року, Україна не мала жодних діючих відступів від своїх міжнародних зобов`язань у частині захисту права на свободу совісті та релігії за статтею 9 ЄКПЛ та статтею 18 МПГПП.
Важливим орієнтиром для правильного вирішення цієї категорії справ є Висновок amicus curiae Європейської комісії за демократію через право (Венеційської комісії) № CDL-AD(2025)006 щодо реалізації в Україні в умовах воєнного стану права на альтернативну (невійськову) службу, ухвалений на 142-му пленарному засіданні 14 - 15 березня 2025 року.
У цьому Висновку Венеційська комісія висловила такі ключові тези:
?Сама природа сумлінної відмови передбачає, що її не можна повністю скасувати чи виключити навіть у воєнний час, незважаючи на свободу розсуду держав в умовах мобілізації (пункт 72).
?За жодних обставин сумлінний відмовник не може бути змушений носити або використовувати зброю, навіть для цілей самооборони країни (пункт 72).
?Обов`язок із захисту Вітчизни, передбачений статтею 65 Конституції України, не вимагає обов`язкового використання зброї кожним громадянином чи його обов`язкового залучення до військових структур (пункт 53); сумлінні відмовники можуть виконувати цей обов`язок в інший, повністю цивільний спосіб, демонструючи солідарність із суспільством.
?Передача сумлінного відмовника під військове командування суперечить глибоким переконанням деяких категорій вірян (зокрема Свідків Єгови), а тому альтернативна служба повинна здійснюватися під повністю цивільним контролем та в цивільних установах (пункт 51).
Ці висновки міжнародної інституції підтверджують, що пропозиція проходити службу у військових формуваннях на небойових посадах не вирішує конфлікту сумління для вірян, чиє віросповідання виключає будь-яке підпорядкування військовим структурам.
Аналіз законодавства свідчить про наявність глибокої нормативної прогалини у регулюванні правовідносин, пов`язаних із мобілізацією та альтернативною службою.
Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» № 1975-XII у чинній редакції пов`язує можливість проходження такої служби виключно замість строкової військової служби. У той же час, з урахуванням останніх законодавчих змін, строкова військова служба як окремий вид була виключена з національного правового поля. Натомість Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII визначає інші види служби, зокрема базову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації.
Оскільки профільні закони про мобілізаційну підготовку та військовий обов`язок не містять механізму направлення громадян на альтернативну службу під час мобілізації, склалася ситуація правового вакууму. Проте, як неодноразово зазначалося в судовій практиці, відсутність законодавчо визначеного механізму не свідчить про відсутність самого конституційного права. Держава зобов`язана створити умови для реалізації прав громадян, і прогалини в державному регулюванні не можуть усуватися шляхом притягнення громадян до кримінальної відповідальності.
Ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_2 , апеляційний суд послався на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.10.2025 у справі № 573/838/24, згідно з яким релігійні переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності за статтею 336 КК України у разі ухилення від мобілізації.
Водночас, висловлюючи глибоку повагу до позиції колег, вважаю за необхідне звернути увагу на наявність суттєвої дискусії та відсутність остаточного консенсусу в судовому корпусі найвищої інстанції з цього питання. Про це свідчать численні окремі думки суддів Верховного Суду, висловлені під час розгляду подібних справ.
Зокрема, в окремій думці двох суддів Об`єднаної палати ККС ВС у справі № 573/838/24 наголошувалося, що право на свободу совісті є індивідуальним та абсолютним, а можливість його реалізації не може залежати від наявності чи відсутності процедурних норм, створених виконавчою чи законодавчою владою. Судді зазначили, що за умов відсутності законодавчого механізму притягнення особи до кримінальної відповідальності за статтею 336 КК України є непропорційним втручанням у гарантовані права.
Також ухвалою колегії суддів ККС ВС від 19.01.2026 кримінальне провадження у справі № 459/2030/24 та ухвалою від 03.03.2026 у справі № 689/2280/23 передавалися на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Колегії суддів детально обґрунтовували наявність виключної правової проблеми як за кількісним, так і за якісним критеріями, зазначаючи, що станом на початок 2026 року в судах України перебуває понад 1000 аналогічних кримінальних проваджень щодо вірян. Хоча Велика Палата повернула ці справи колегіям з формальних підстав, окрема думка п`яти суддів Великої Палати від 11 лютого 2026 року чітко вказала на існування ризику системного порушення статті 35 Конституції України та статті 9 Конвенції у разі продовження практики безумовного кримінального переслідування сумлінних відмовників.
Отже, судова практика з цього питання перебуває у процесі складного розвитку, а спрощене вирішення конфлікту сумління виключно шляхом застосування каральних заходів не забезпечує досягнення справедливого балансу між інтересами оборони та захистом фундаментальних прав людини.
Під час судового розгляду було об`єктивно встановлено, що ОСОБА_2 є щирим, глибоким та послідовним у своїх релігійних переконаннях.
Згідно з довідкою релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» № 6018 від 11.04.2024, ОСОБА_2 є присвяченим охрещеним служителем з 22 грудня 1996 року. Це означає, що на момент отримання повістки у квітні 2024 року він безперервно та послідовно сповідував свою релігію протягом майже 30 років. Віра обвинуваченого сформувалася задовго до початку збройного конфлікту та воєнного стану в Україні. Його миролюбні переконання базуються на релігійних текстах, зокрема на пророцтві Ісаї (2:4), згідно з яким віряни не можуть навчатися воювати чи брати до рук зброю.
Поведінка ОСОБА_2 під час мобілізаційних заходів свідчить про його сумлінність та відсутність умислу на класичне ухилення від обов`язків перед державою:
-Він з`явився за викликом до ТЦК та СП для уточнення облікових даних.
-Він належним чином пройшов військово-лікарську комісію.
-Він завчасно подав письмову заяву до ТЦК та СП та військової адміністрації з проханням замінити йому військову службу на цивільну альтернативну службу.
-Обвинувачений чітко заявив про готовність виконувати будь-які інші важливі для держави цивільні роботи (допомога переселенцям, відбудова інфраструктури, сплата податків).
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 336 КК України, вимагає наявності прямого умислу, спрямованого саме на ухилення від виконання обов`язку перед суспільством.
Дії ж ОСОБА_2 були мотивовані виключно прагненням зберегти свою релігійну ідентичність та діяти відповідно до совісті в умовах, коли держава не забезпечила цивільної альтернативи. За таких обставин у його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення.
Навіть у разі, якщо більшість колегії суддів вважала вину обвинуваченого доведеною за статтею 336 КК України, рішення про скасування застосування статті 75 КК України є юридично необґрунтованим та надмірно суворим.
ОСОБА_2 характеризується виключно позитивно:
-Раніше ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності.
-Має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки.
-Офіційно працевлаштований охоронником у філії «Курмани» ТОВ «Агро-Поліс».
-Не перебуває на обліках у нарколога чи психіатра, на його поведінку немає жодних нарікань у громаді.
Суд першої інстанції, призначивши покарання із застосуванням статті 75 КК України, абсолютно правильно врахував ці обставини як такі, що істотно знижують суспільну небезпеку особи та уможливлюють її виправлення без ізоляції від суспільства.
Згідно зі статтею 50 КК України, покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових правопорушень. Засудження 54-річного миролюбного вірянина, який не становить жодної загрози для публічної безпеки, до реального ув`язнення на 3 роки не відповідає принципу гуманізму та справедливості.
Підсумовуючи викладене, вважаю, що:
1.Законодавство України в період воєнного стану містить суттєву прогалину, оскільки не надає сумлінним відмовникам можливості пройти цивільну альтернативну службу.
2.ОСОБА_2 є щирим вірянином Свідків Єгови з 30-річним стажем, чиї переконання є тривалими, послідовними та несумісними з перебуванням у військових структурах.
3.Дії обвинуваченого не містили прямого умислу на кримінальне ухилення від обов`язку, а являли собою спробу захистити своє право за статтею 35 Конституції України, що виключає склад злочину за статтею 336 КК України.
4.Вирок Сумського апеляційного суду в частині призначення реального покарання у виді 3 років позбавлення волі є явно несправедливим.
З огляду на це, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 слід було задовольнити, скасувати вирок суду першої інстанції й закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину за статтею 336 КК України.
У разі незгоди з виправданням, апеляційну скаргу прокурора слід було залишити без задоволення, зберігши застосування статті 75 КК України, оскільки виправлення обвинуваченого повністю можливе без ізоляції від суспільства.

Суддя Сумського апеляційного суду       ОСОБА_1