ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 р. 	Справа № 440/10234/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, м. Полтава, повний текст складено 29.01.26 по справі № 440/10234/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі по тексту – ГУ ПФУ в Рівненській області, пенсійний орган, відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 051330003439 від 09.07.2025 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 період її роботи на посадах вчителя української мови, вчителя - дефектолога з 11.10.2017 по 30.06.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 02.07.2025 відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
В обґрунтування позовних вимог зазначила про неправомірність відмови ГУ ПФУ у Рівненській області у призначенні позивачу пенсії за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788–ХІІ (далі по тексту – Закон № 1788–ХІІ) у редакції, чинній до внесення змін Законами України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 2 березня 2015 року № 213–VIII (далі – Закон № 213–VIII), “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 24 грудня 2015 року № 911–VIII (далі – Закон № 911–VIII), оскільки станом на день звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років (02.07.2025) ОСОБА_1 мала спеціальний страховий стаж більше 32 років, що відповідало приписам пункту «е» статті 55 Закону № 1788–ХІІ, відповідно до яких право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що залишено поза увагою пенсійного органу.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 по справі № 440/10234/25 позов ОСОБА_1 у справі № 440/10234/25 - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.07.2025 № 051330003439.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 02.07.2025 про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням висновків суду щодо наявності у неї такого права в силу пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", з одночасним зарахуванням до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 у період з 11.10.2017 по 30.06.2025 на посадах вчителя української мови та вчителя-дефектолога.
В решті вимог - позов залишено без задоволення.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн 98 коп.
Відповідач, не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду № 440/10234/25 від 29.01.2026 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність в діях пенсійного органу ознак протиправності, оскільки відповідно до наданих ОСОБА_1 документів, стаж її роботи на посадах, що дає право виходу на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 становить 25 років 01 місяць 25 днів, що є недостатнім у розумінні пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII для призначення пенсії за вислугу років.
Позивач у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечувала проти доводів, викладених у ній, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Вказувала, що оскільки згідно з відомостями пенсійного органу та трудової книжки позивача спеціальний стаж роботи останньої станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"), як працівника освіти, становить більше необхідних 25 років, висновки пенсійного органу щодо неможливості прийняття позитивного рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років є помилковими. 
Окрім того, вважала, що суд першої інстанції цілком законно враховував те, що посади вчителя української мови в Новгородській спеціальній школі № 38 Донецької обласної ради та вчителя дефектолога у Слов`янській спеціалізованій школі № 41 Донецької обласної ради віднесені до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, а тому стаж роботи за період з 11.10.2017 по 30.06.2025 має бути врахований до спеціального стажу під час вирішення питання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 30.11.2023 звернулася до пенсійного органу із заявою, в якій просила призначити їй пенсію за вислугою років як працівнику освіти на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
За результатами розгляду заяви рішенням ГУ ПФУ в Сумській області від 04.12.2023 №051330003439 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років як працівнику освіти на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Приймаючи вищевказане рішення, ГУ ПФУ в Сумській області виходило з того, що за наданими документами у ОСОБА_1 відсутнє право на призначення пенсії за вислугою років як працівнику освіти на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки 
за поданими документами спеціальний стаж позивача - 25 років 01 місяць 25 днів, а повинен бути не 26 років 06 місяців.
ОСОБА_1 оскаржила це рішення до суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2024 у справі №440/1223/24 позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення ГУ ПФУ в Сумській області № 051330003439 від 04.12.2023 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення» та зобов`язав ГУ ПФУ в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.11.2023 про призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту ''е'' статті 55 Закону України ''Про пенсійне забезпечення'' (а. с. 16-19).
У подальшому, на виконання ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 26.03.2025 у справі № 440/1223/24 щодо судового контролю (а. с. 21-23), ГУ ПФУ в Сумській області 26.05.2025 надано звіт про виконання судового рішення, в якому повідомлено, що на виконання вказаного судового рішення Головним управлінням повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 30.11.2023 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, чинній до внесення змін законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII. За результатами розгляду заяви прийнято рішення від 20.05.2025 № 051330003439 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років. Згідно з Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу (далі - реєстр застрахованих осіб) станом на 21.05.2025 по страхувальнику Слов`янська спеціальна школа №41 Донецької обласної ради (код за ЄДРПОУ 26011260) наявні відомості про нараховану заробітну плату та страховий стаж з вересня 2022 року по 30.04.2025. При цьому наявні відомості по спеціальному стажу в цей же період. З огляду на це право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону №1788 у позивача відсутнє. Вказано, що на день звернення за призначенням пенсії ОСОБА_1 працювала на посаді, що дає право на пенсію за вислугу років, що підтверджується даними з реєстру застрахованих осіб, власноручним підписом у заяві від 30.11.2023, яка наявна в пенсійній справі та трудовою книжкою НОМЕР_1 від 20.08.1987 (а. с. 20).
Як з`ясував суд з письмових доказів у матеріалах цієї адміністративної справи, наказом від 23.06.2025 № 4-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади вчителя-дефектолога Слов`янської спеціальної шкоди № 41 Донецької обласної ради 30.06.2025 за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України (зворот а. с. 27).
Після звільнення з роботи позивач повторно звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Заяву було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Рівненській області, яким 09.07.2025 прийнято рішення № 051330003439 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту 21 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" через відсутність необхідного стажу за вислугу років, як працівника освіти. Зазначено, що пунктом 21 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право на пенсію за вислугу років, зокрема, педагогічних працівників за умови, якщо вони на день набуття чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VII, тобто станом на 11.10.2017, мають вислугу років, необхідну для призначення також пенсії. Вік заявниці 55 років 00 місяців 16 днів. Право виходу на пенсію за вислугу років незалежно від віку мають особи, вислуга років яких на відповідних посадах становить не менш як: 25 років - на 1 квітня 2015 року; 25 років 6 місяців - на 31 грудня 2015 року; 26 років 6 місяців - на 11 жовтня 2017 року. Страховий стаж особи становить 37 років 09 місяців 13 днів. Станом на 11.10.2017 стаж за вислугу років становить 25 років 01 місяць 25 днів (а. с. 15).
Позивач, вважаючи рішення відповідача таким, що порушує її конституційне право на отримання пенсії за вислугу років, звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.07.2025 №051330003439, суд першої інстанції виходив з його незаконності, оскільки період роботи на посадах вчителя української мови в Новгородській спеціальній школі № 38 Донецької обласної ради та вчителя-дефектолога у Слов`янській спеціалізованій школі № 41 Донецької обласної ради віднесені до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, підлягав зарахуванню до спеціального стажу під час вирішення питання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення", так як робота на таких посадах надає особі право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909. 
Водночас, вирішуючи позов у частині вимог, що стосуються зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком за вислугу років з 02.07.2025, суд виходив з того, що уповноваженим органом для призначення пенсії є структурний підрозділ Пенсійного фонду України, до виключної компетенції якого відноситься повноваження з розгляду документів, в тому числі і поданих вперше, а адміністративний суд не може підміняти уповноважений орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань по суті, які законодавством віднесені до виключної компетенції цього органу державної влади, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні таких вимог.
Суд першої інстанції, керуючись приписами частини 2 статті 9 КАС України, з метою ефективного відновлення прав позивача, вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 02.07.2025 про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням висновків суду щодо наявності у неї такого права в силу пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", з одночасним зарахуванням до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 періоду з 11.10.2017 по 30.06.2025 на посадах вчителя української мови та вчителя-дефектолога.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення суду підлягає перегляду в частині задоволених позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом № 1788-XII та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі по тексту – Закон № 1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно положень статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Проте, Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набув чинності з 01.04.2015 пункт "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
У подальшому, згідно із Законом № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 було внесено зміни, відповідно до якого пункт "е" вказаної статті має наступний зміст:
“Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.”
Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України № 213-VIII та № 911-VIII.
Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ – 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Крім того, на думку Конституційного Суду України, положення Закону № 1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Таким чином, стаття 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України № 213-VIII та № 911-VIII втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.
З огляду на те, що відповідачем при прийнятті спірного рішення про відмову у призначенні пенсії було застосовано пункт «е» статті 55 Закону № 1788-XII у редакції, яка визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019, колегія суддів рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №051330003439 від 09.07.2025 не може вважатися правомірним.
Колегія суддів зазначає, що з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років незалежно від віку необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років на посадах зазначених у переліку, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 по справі № 440/1286/20.
Колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2024 у справі № 440/1223/24, яким, серед іншого, було зобов`язано ГУ ПФУ в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.11.2023 про призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту ''е'' статті 55 Закону України ''Про пенсійне забезпечення'', Головним управлінням повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 30.11.2023 про призначення пенсії за вислугу років та прийнято рішення від 20.05.2025 № 051330003439 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років. 
Позивачем вказане рішення не оскаржувалось, та у подальшому ОСОБА_1 повторно звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", за наслідками розгляду якої було прийнято оскаржуване рішення від 09.07.2025 № 051330003439 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років з мотивів відсутності станом на 11.10.2017 необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців. У свою чергу, заперечень щодо недосягнення позивачем необхідного віку пенсійним органом не висловлювалось.
З приводу наявності у позивача необхідного спеціального стажу станом на 11.10.2017 наведеного слід зазначити наступне.
03 жовтня 2017 року прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.
Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:
"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".
З наведеного слідує, що з урахуванням положень п. 2-1 та п. 16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років відповідно до положень пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 по справі № 440/1286/20.
Отже, колегія суддів констатує, що необхідними умовами для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-XII є (1) наявність станом на 11.10.2017 (2) спеціального стажу роботи від 25 до 30 років (2) за посадами, передбаченими переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
За вищенаведеного правового аналізу, для призначення позивачу пенсії за вислугу років необхідно встановити наявність у ОСОБА_1 спеціального стажу роботи від 25 до 30 років на посадах, визначених у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909. 
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909).
Відповідно до розділу 1 Освіта, до професій, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, зокрема, належать:
- робота в загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах, на посадах: учителі, логопеди вчителі-логопеди вчителі-дефектологи викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи; 
- робота у вищих навчальних закладах І-ІІ рівнів акредитації, професійно-технічних навчальних закладах на посадах директора, його заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старших майстрів виробничого навчання, майстрів виробничого навчання, викладачів, педагогів професійного навчання, практичних психологів, соціальних педагогів, керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 20.08.1987, позивач працювала з 01.09.1996 по 05.09.2022 вчителем української мови Новгородської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернату для розумово відсталих дітей м. Дзержинська (допоміжна школа), яка з 01.08.2012 перейменована на Новгородську спеціальну загальноосвітню школу-інтернат № 38 Донецької обласної ради, а з 01.10.2020 - на Новгородську спеціальну школу № 38 Донецької обласної ради. 
У подальшому з 06.09.2022 ОСОБА_1 працювала на посаді вчителя-дефектолога Слов`янської спеціалізованої школи № 41 Донецької обласної ради, наказом директора Слов`янської спеціальної школи № 41 Донецької обласної ради від 23.06.2025 № 4-к ОСОБА_1 звільнена із займаної посади вчителя-дефектолога з 30.06.2025 за власним бажанням у відповідності до статті 38 КЗпП України (зворот а. с. 27).
З огляду на те, що посади вчителя української мови в Новгородській спеціальній школі № 38 Донецької обласної ради та вчителя-дефектолога у Слов`янській спеціалізованій школі № 41 Донецької обласної ради, на яких працювала позивач, віднесені до професій, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зарахування трудового стажу на посадах вчителя української мови та вчителя-дефектолога за період з 11.10.2017 по 30.06.2025 до страхового стажу роботи ОСОБА_1 .
Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, позивач станом на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії досягла необхідного пенсійного віку (55 років), а станом на 11.10.2017 пенсійним органом визнаний стаж роботи позивача за вислугу років на рівні 25 років 01 місяць 25 днів, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років.
За таких обставин, на переконання колегії суддів, ОСОБА_1 , як особа, що досягла пенсійного віку 55 рік, мала станом на 11.10.2017 стаж роботи за вислугу років 25 років 01 місяць 25 днів, набула право на призначення пенсії відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
А відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 051330003439 від 09.07.2025 та наявність підстав для його скасування.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
З огляду на те, що позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині обраного способу захисту, а апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції здійснюється лише в частині задоволення позову за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Рівненській області, колегія суддів не вбачає підстав для зміни обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 по справі № 440/10234/25 в частині задоволення позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко