РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
18 травня 2026 р.  Справа № 120/14460/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання прийняти рішення

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання прийняти рішення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на протиправну бездіяльність відповідача щодо не звільнення з військової служби на підставі поданого рапорту від 03.09.2025 відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Тому, з метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду з цією позовною заявою у якій просить зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким звільнити його з військової служби через сімейні обставини на підставі поданого рапорту від 03.09.2025 відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Ухвалою суду від 20.10.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені учасникам справи строки для подання заяв по суті. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - військову частину НОМЕР_1 .
27.11.2025 представником позивача подано додаткові пояснення.
15.12.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначає, що із доданих до рапорту позивача свідоцтв про народження встановлено факт батьківства за синами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак, інші документи не підтверджують здійснення позивачем утримання синів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Навпаки, рішенням суду від 31.01.2024 встановлено місцем проживання старших синів ОСОБА_5 з їхньою матір`ю, а рішення виконкому Бориспільської міськради хоч і визначає порядок спілкування з дітьми, однак не є документом, який підтверджує дотримання і виконання такого рішення (утримання синів) позивачем. Позаяк, Інструкцією № 170 не передбачено рішення виконкому міської ради про участь громадянина у вихованні дітей серед переліку документів, які можуть підтвердити факт утримання дітей.
Крім цього, відповідач вважає довідку ОСББ недопустимим доказом в розумінні ч. 2 ст. 74 КАС України, адже ОСББ не є органом, уповноваженим встановлювати факт проживання осіб однією сім`ю та відповідно факт утримання дітей. Реєстрація місця проживання дітей за однією адресою із позивачем не свідчить про їх сумісне проживання та утримання останнім своїх дітей. Позивач, натомість, наразі проживає за іншою адресою, ніж вказана в довідці ОСББ, тому зазначена в ній інформація спростовується рішенням суду від 31.01.2024 та рішенням виконкому № 396. Також всупереч зазначеному в довідці позивач у позовній заяві сам стверджує, що його сини ОСОБА_2 та ОСОБА_6 наразі проживають разом із матір`ю окремо від позивача.
Відповідач зауважує, що довідкою ДВС підтверджено відсутність боргу зі сплати аліментів, однак ця обставина не підтверджує факту "перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років". Тобто довідка про відсутність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не підтверджує здійснення утримання і як наслідок – наявності сукупності обставин для звільнення зі служби.
Натомість, як було зазначено, приєднаним до рапорту рішенням суду від 31.01.2024, який є одним із документів, передбачених Інструкцією № 170, встановлено місце проживання дітей із матір`ю, а не з батьком – позивачем.
Також відповідач зазначає, що норми Інструкції № 170 не суперечать положенням Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а навпаки чітко та недвозначно визначають вичерпний перелік документів, які мають бути долучені до рапорту про звільнення з військової служби, сприяючи правильному застосуванню Закону.
Таким чином відповідач вважає, що рішення про відмову у звільненні з військової служби є правомірним, адже в поданих матеріалах відсутні документи які б підтверджували наявність підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби, а тому підстави, за яких даний позов може бути задоволений, відсутні.
17.12.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій просить позов задовольнити повністю. Наполягає на тому, що наданими позивачем разом із рапортом документами підтверджено перебування на його утриманні 3 дітей віком до18 років, що є підставою для задоволення рапорту та його звільнення з військової служби.
18.12.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що у межах, встановлених Конституцією України, КПС не надано права трактувати положення законодавства, а лише виконувати вимоги чинних нормативно-правових актів. Чинними на момент подання позивачем редакціями згаданих нормативно-правових актів не передбачено інших документів для підтвердження наявності обставин для звільнення з військової служби за обраною позивачем підставою, аніж тих, що перелічені у пп. 13 п. 5 Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби (додаток 19 до Інструкції № 170).
Відповідач у своєму рішенні про відмову у звільненні з військової служби виходить із того, що перелік документів для звільнення за сімейними обставинами або з інших поважних причин з підстави утримання трьох дітей є вичерпним. Позивач, натомість, не додав до свого рапорту усіх документів, які вимагають Інструкцією № 170 та в сукупності вважаються достатніми для підтвердження утримання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з матір`ю яких позивач розлучений, як то копії рішення суду або рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання з ним дітей, письмового договору між батьками про те з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця відповідно до положень статті 315 ЦПК України, а також договір про сплату аліментів на дитину.
19.02.2026 представником позивача подано заяву про відвід судді Яремчука К.О.
Ухвалою від 20.02.2026 вказану заяву визнано необґрунтованою, справу передано для вирішення питання про відвід іншим суддею, визначеним в порядку, встановленому ст. 31 КАС України. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2026 для розгляду заяви про відвід судді визначено суддю Мультян М.Б.
Ухвалою від 23.02.2026 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Яремчука К.О.
В подальшому, згідно розпорядження №37 від 18.03.2026 здійснено повторний автоматизований розподіл адміністративних справ, які перебували у провадженні судді - Яремчука Костянтина Олександровича.
Автоматизованою системою документообігу суду в порядку, встановленому ст. 31 КАС України, визначено головуючу суддю у цій справі - Віятик Наталію Володимирівну.
Ухвалою від 24.03.2026 дану адміністративну справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 , є військовослужбовцем, капітаном, старшим бортовим інженером-інструктором авіаційного загону транспортної авіаційної ескадрильї військової частини НОМЕР_1 Повітряних Сил Збройних Сил України.
03.09.2025 ОСОБА_1 подав до військової частини НОМЕР_1 рапорт на звільнення з військової служби на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років та відсутністю заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Разом з рапортом позивачем було подано наступні документи: 
- копії свідоцтв про народження: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у яких батьком вказано ОСОБА_1 ;
- копію рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.06.2023 у справі № 359/1532/23, яким розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_10 (матір`ю дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ). Рішення набрало з/с 17.07.2023;
- копію рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31.01.2024 у справі № 359/2631/23 (залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.06.2024), яким визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з їх матір`ю ОСОБА_10 . Рішення набрало з/с 19.06.2024;
- копію рішення виконавчого комітету Бориспільської міськради від 12.06.2023 №396, яким визначено позивачу порядок спілкування (час, місце та умови) з його малолітніми синами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ;
- копію довідки Бориспільського відділу ДВС у Бориспільському районі Київської області від 11.09.2025 № 135157, згідно із якою у відділі перебуває ВП № 70438739 на виконання судового наказу № 359/4724/22 про стягнення з позивача на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; станом на день формування довідки борг зі сплати аліментів відсутній;
- копія свідоцтва про шлюб від 18.11.2023 між позивачем та ОСОБА_13 (матір`ю дитини ОСОБА_9 );
- витяги з ДРАЦС стосовно дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ;
- копію довідки № 1-9 від 16.09.2025, підписаної головою правління ОСББ "Левада-Парк", у якій написано, що позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 та за цією ж адресою разом з ним проживають його діти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . 
Рапорт був погоджений військовою частиною НОМЕР_1 та оскільки позивач є офіцером, то повноваження приймати рішення щодо його звільнення належать Командуванню Повітряних Сил Збройних Сил України (КПС), куди і направлено рапорт про звільнення позивача з військової служби.
Листом від 01.10.2025 №193/104/1кц/ НОМЕР_2 КПС повернуло матеріали щодо звільнення з військової служби капітана ОСОБА_1 без реалізації, на доопрацювання. 
В листі вказано, що помічником командування з правової роботи звільнення не погоджене у зв`язку із відсутністю повного комплекту документів, що передбачений п. 13 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (п. 12.11 розділу ХІІ), а саме одного з документів: копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або копії рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з одним з батьків, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти, та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договору про сплату аліментів на дитину.
Крім того, листом на адвокатський запит відповідачем повідомлено, що командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України прийнято рішення про повернення до військової частини НОМЕР_1 матеріалів щодо звільнення позивача зі служби. Матеріали повернуто у зв`язку з відсутністю повного комплекту документів, передбачених п. 13 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (п. 12.11 розділу ХІІ). 
Також було надано копію рішення за результатом розгляду матеріалів на звільнення позивача від 29.09.2025.
Не погоджуючись із вказаною відмовою відповідача щодо звільнення з військової служби, позивач звернуся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд зазначає таке.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частини 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №2232-XII). Також, Закон №2232-XII визначає загальні засади проходження військової служби в Україні.
Статтею 1 Закону №2232-XII встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. 
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу». 
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. 
Військовий обов`язок не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із частинами 3, 4, статті 2 Закону №2232-XII громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частина 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачає види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.
Відповідно до пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Відтак, військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, на підставах, визначених "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Разом з тим, на виконання вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (із змінами і доповненнями) та Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція № 170).
У Додатку 19 до Інструкції № 170 у новій редакції визначено перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби відповідно до підстав, зазначених у статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», окремо для кожної категорії військовослужбовців.
Так, у підпункті 13 пункту 5 Додатку № 19 визначено, що для звільнення військовослужбовця з військової служби через наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме - у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану):
копія свідоцтва про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства (материнства) особи;
один з документів: копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з одним з батьків, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти, та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину;
довідка про наявність (відсутність) заборгованості зі сплати аліментів, видану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законодавством.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 - копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 06.02.2025, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 - копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 30.10.2024 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 - копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 30.10.2024.
Разом з рапортом позивачем було подано наступні документи: 
- копії свідоцтв про народження: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у яких батьком вказано ОСОБА_1 ;
- копію рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.06.2023 у справі № 359/1532/23, яким розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_10 (матір`ю дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ). Рішення набрало з/с 17.07.2023;
- копію рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31.01.2024 у справі № 359/2631/23 (залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.06.2024), яким визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з їх матір`ю ОСОБА_10 . Рішення набрало з/с 19.06.2024;
- копію рішення виконавчого комітету Бориспільської міськради від 12.06.2023 №396, яким визначено позивачу порядок спілкування (час, місце та умови) з його малолітніми синами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ;
- копію довідки Бориспільського відділу ДВС у Бориспільському районі Київської області від 11.09.2025 № 135157, згідно із якою у відділі перебуває ВП № 70438739 на виконання судового наказу № 359/4724/22 про стягнення з позивача на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; станом на день формування довідки борг зі сплати аліментів відсутній;
- копія свідоцтва про шлюб від 18.11.2023 між позивачем та ОСОБА_13 (матір`ю дитини ОСОБА_9 );
- витяги з ДРАЦС стосовно дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ;
- копію довідки № 1-9 від 16.09.2025, підписаної головою правління ОСББ "Левада-Парк", у якій написано, що позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 та за цією ж адресою разом з ним проживають його діти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . 
Разом з тим, відповідачем за результатами опрацювання поданих матеріалів встановлено, що на утриманні у ОСОБА_16 дійсно перебуває троє дітей віком до 18 років. Військовослужбовець включений до проєкту наказу командувача Повітряних Сил України (по особовому складу) на звільнення з військової служби у запас. Однак, помічником командувача з правової роботи проєкт наказу не погоджений у зв`язку з невідповідністю вимогам п. 13 Додатку 19 до Інструкції.
Так, згідно з вимогами статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.
Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.
Частинами 1-3 статті 181 Сімейного кодексу України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , спільно з якою має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2023 року у справі № 359/1532/23 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2024 року у справі № 359/2631/23 визначено місце проживання малолітніх дітей, а саме: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з їх матір`ю, ОСОБА_10 .
При цьому рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 12 червня 2023 року «Про участь громадянина ОСОБА_1 у вихованні його малолітніх дітей» визначено порядок спілкування позивача з ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . 
Крім того, 18.11.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_19 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 . У шлюбі народився син, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Поряд з цим, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із позивачем. ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають разом із матір`ю окремо від позивача, однак, останній сплачує на їх утримання аліменти.
При цьому довідкою Бориспільського відділу Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області від 11.09.2025 № 135157 підтверджено, що у Бориспільському відділі ДВС Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває відкрите виконавче провадження № 70438739 з примусового виконання судового наказу № 359/4724/22 Бориспільського міськрайонного суду від 02.09.2022 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.07.2022 року та до досягнення дітьми повноліття. Станом на день формування довідки борг зі сплати аліментів відсутній. 
Згідно Єдиного реєстру Боржників та Автоматизованої системи виконавчих проваджень, інших відкритих виконавчих проваджень у відділі не перебуває.
Більш того, відсутність у позивача заборгованості зі сплати аліментів підтверджується також інформацією з Єдиного реєстру Боржників.
Враховуючи викладене, для підтвердження перебування на утриманні у позивача трьох дітей, відповідачу було надано достатні та належні докази, які підтверджують визначену Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» підставу для звільнення з військової служби.
Відтак, суд приходить до висновку про протиправність відмови відповідача у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Щодо дискреційних повноважень відповідача то суд зазначає, що згідно із позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 справі №826/8803/15, від 21.06.2018 у справі №274/1717/17, від 14.08.2018 у справі №820/5134/17, від 17.10.2019 у справі №826/521/16, від 30.03.2021 у справі №400/1825/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20 та від 27.09.2021 року у справі №380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, висловлена у постановах від 04.09.2021 у справі №320/5007/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 та від 13.10.2022 у справі №380/13558/21.
Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.
Підсумовуючи усе вищевикладене, суд висновує про наявність підстав для зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі поданого рапорту від 03.09.2025 відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням факту наявності у ОСОБА_1 на утриманні трьох дітей віком до 18 років та відсутність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Судом враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів, оцінивши докази, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у визначений судом спосіб.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України "Про судовий збір", підстави для вирішення питання щодо стягнення витрат у вигляду судового збору відсутні.
Що стосується процесуального питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то суд при його вирішенні керується наступними мотивами.
Відповідно до положень статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги 03/10/25 від 03.10.2025 року, Додаток №1 до Договору від 09.10.2025, опис послуг наданих адвокатом від 14.10.2025, рахунок-фактура №14/10/25 від 14.10.2025, квитанція про оплату від 14.10.2025 на суму 20 000 грн, ордер на надання правничої допомоги.
Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09.04.2019 р. по справі № 826/2689/15, надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Окремо суд вказує, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2023 року по справі № 760/10847/20-ц було сформульовано висновок, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Так, відповідно до п. 2.1. Договору сторони домовилися, що правова допомога на виконання цього Договору надається за ціною, встановленою у Додатках до цього Договору.
Відповідно до Додатку №1 до Договору сторони погодили, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції становить 20 000 грн.
В описі послуг від 14.10.2025 року наведений перелік послуг, які надані та кількість витраченого часу, що становить 7,5 годин роботи.
Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.
Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Як уже зазначалось, у зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20000 грн.
Суд звертає увагу на додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) де вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.
Проаналізувавши надані докази та враховуючи критерії обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката у даній адміністративній справі є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони.
Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у звільнені з військової служби ОСОБА_1 на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі поданого рапорту від 03.09.2025 відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 )
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 )
Третя особа: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 )

Суддя Віятик Наталія Володимирівна