Справа №461/6966/24 Головуючий у 1 інстанції:Мисько Х.М. 
Провадження №22-ц/811/3062/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
секретар: Черевко В.В., 

за участі в судовому засіданні представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Прейстайм.Ком.ЮА» – Кравчука П.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова в складі судді Мисько Х.М. від 15 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прейстайм.Ком.ЮА» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прейстайм.Ком.ЮА» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації – відмовлено.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 липня 2025 року та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
Вважає рішення необгрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Зазначає, що у публікації поширено інформацію, яка не відповідає дійсності та містить відомості про події та явища, яких не існувало. Спірна інформація по тексту є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань стороною відповідача не надається. В інформації відповідача використовується фотознімок позивача, який разом із заголовком статті виставляє позивача у негативному світлі в якості злочинця та корупціонера, яким він не є і доказів на підтвердження відповідних фактів не наведено відповідачами. При цьому, розповсюджена інформація є негативною, стосується безпосередньо позивача, не носить оціночний характер, так як викладена у формі тверджень. Вказує, що у даному випадку, поширена недостовірна інформація принижує статус позивача як дисциплінованого бізнеспартнера в очах суспільства, в колі друзів, знайомих, тощо, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у їх поведінці та веденні бізнесу вимог законів України та загальноприйнятих норм моралі. Крім того, такою Інформацією порушуються вимоги щодо презумпції невинуватості позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, яких він не вчиняв. Поширена спірна Інформація про позивача є недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача та негативно впливає на ділову репутацію як засновника холдингу «ШЕРИФ». В свою чергу, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). На думку позивача, неупереджений читач, після ознайомлення із поширеною відповідачем недостовірною інформацією вважатиме, що позивач вдається до незаконних інструментів ведення бізнесу, є недобросовісним, формує негативну оцінку його господарської діяльності та негативно на неї впливає. Таким чином, позивач намагається захиститись від поширення недостовірної інформації єдиним законним способом, звернувшись до суду про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Також, так як відповідачем завдано порушення прав позивача приниженням честі та гідності внаслідок поширення недостовірної інформації, враховуючи, що позивач протягом тривалого часу не може відновити своє порушене право, а отже позивач зазнав моральних страждань та до відшкодування підлягає моральна шкода в розмірі 20 000,00 грн. з відповідача з огляду на кількість та форму недостовірних висловлювань.
В судове засідання окрім представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Прейстайм.Ком.ЮА» – Кравчука П.І., решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.3, 28, 21, 32, 34, 56, 68 Конституції України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76, 81, 83, 89 ЦПК України, ст.ст. 11, 22, 23, 200, 201, 277, 297, 299, 1167 ЦК України,ст.30 Закону України «Про інформацію», ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 4, 6, 15, 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009, та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, – що ІНФОРМАЦІЯ_1 інтернет-виданням https://vgolos.ua, власником якого є ТОВ «Престайм.Ком.ЮА», розміщено статтю під назвою: «Шериф»: де правда, а де суцільна брехня», за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 . Суд прийшов до переконання, що посилання позивача на те, що відповідачі поширили недостовірну та негативну інформацію в інтернет-мережі є безпідставними. На думку суду, викладена в інтернет-виданнях інформація є оцінкою дій, не містить фактичних даних та не носить стверджувальний характер. Висловлювання відповідачів не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані. Дана інформація не є негативною і не підлягає спростуванню. Висловлювання відповідачів є оціночним судженням, критичною оцінкою певних фактів. Вказана інформація є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідачів та не може бути перевірена на предмет відповідності дійсності. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що інформація є негативною та не носить оціночний характер. Також, позивачем не доведено суду, що інформаціє є недостовірною, містить фактичні твердження та може бути перевірена на предмет її дійсності. Крім того, позивачем не надано доказів того, що поширення інформації порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн., суд зазначив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими що висловлювання відповідачів є вираженням суб`єктивної думки, тобто є оціночним судженням, критичною оцінкою певних фактів, є такими, що не містять фактичних даних та не можуть бути перевірені на предмет їх дійсності, відтак не потребують спростування. Оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від заявлених вимог про визнання недостовірною інформації щодо позивача, які судом залишились без задоволення, суд вважав за необхідне у задоволенні вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прейстайм.Ком.ЮА» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації відмовити у повному обсязі.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
У серпні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прейстайм.Ком.ЮА» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації, у якому просив:
- визнати недійсною інформацію, розміщену та поширену у публікації за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою «Шериф»: де правда, а де суцільна брехня», в мережі Інтернет та зобов`язати власника веб – сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 ТОВ «Прейстайм.Ком.ЮА» видалити публікацію, викласти спросутвання, про те, що викладені в публікації не відповідають дійсності; 
- стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000,00 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що інтернет-виданням ІНФОРМАЦІЯ_3 власником якого є ТОВ «Престайм.Ком.ЮА», розміщено статтю під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_4 »: де правда, а де суцільна брехня» стосовно ОСОБА_2 та його близьких родичів, яка є недостовірною та такою, що не відповідає обставинам об`єктивної дійсності та містить відомості об`єктивної дійсності, порушує ділову репутацію, честь і гідність фізичної особи. Позивач зазначив, що спірна інформація в тексті статті є фактичним твердженням, оскільки вона не може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань стороною відповідача не надано. Позивач вказував, що розповсюджена інформація є негативною, стосується безпосередньо позивача, не носить оціночний характер, викладена у формі тверджень, принижує статус позивача, як дисциплінованого бізнес партнера в очах суспільства, в колі друзів, знайомих, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у їх поведінці та веденні бізнесу вимог законів України. Крім того, просив стягнути завдану моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі і гідності позивача, внаслідок чого позивач зазнав моральних страждань. 
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У статті 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням. 
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».
Так, фактичне твердження – це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження – це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Також, суд вважає, що у даному випадку слід застосувати підхід, який мав місце у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України (заява №61561/08) від 2.06.2016 року, тобто аналіз спірної статті схожий і з практикою аналізу статей журналістів у такій категорії справ. 
Як вбачається з матеріалів справи, 23.08.2024 року Інтернет-виданням https://vgolos.ua, власником якого є ТОВ "ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА", розміщено статтю під назвою: «Шериф»: де правда, а де суцільна брехня», за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач звернувся до суду з вимогами про спростування, на його думку, недостовірної інформації, розміщеної на офіційному веб сайті відповідача в мережі Інтернет, як спосіб захисту честі, гідності та ділової репутації.
Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК ( 435-15 ) захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.
Крім цього, за п.5 Постанови, відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь – особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.
Окрім цього за п. 15 цієї Постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК ( 435-15 ) негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
Окремо, за п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК ( 435-15 ) та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") ( 3759-12 ) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.
Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 вказував, що уся викладена у статті інформація разом із заголовком статті (тобто увесь текст статті) виставляє позивача у негативному світлі, як злочинця та корупціонера, яким він не є і доказів на підтвердження відповідних фактів відповідачем не наведено, а тому поширена спірна інформація про позивача є недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача та негативно впливає на ділову репутацію як засновника холдингу «Шериф».
Однак, слід вважати, що публікація відповідача з викладеною в ній інформацією є цілісною статтею-повідомленням, а не певною інформаційною довідкою чи резюме; вона розповсюджується на невизначене коло осіб; має певну тему для висвітлення; така, також, не є переліком окремих відірваних тверджень, інформаційних повідомлень, суджень, тощо; має певну мету та суд не взмозі оцінювати окремо певні, виокремлені фрази, речення, твердження, повідомлення, тощо, які містяться у статті на предмет їх достовірності, відповідності фактам, тощо.
Колегія суддів вважає, що позивачем не доведеноналежними та допустимими доказами факт поширення недостовірної, такої до порушує право на повагу до ділової репутації, негативної інформації Товариством з обмеженою відповідальністю «Прейстайм.Ком.ЮА» у спірній статті.
Натомість аналізуючи публікацію відповідача як цілісне публічне повідомлення-статтю, колегія суддів вважає, що така вцілому є виключно оціночними судженнями, аналізом, думкою автора, а не фактичними твердженнями. Стаття, як вбачається із її змісту, як і будь-яка публіцистична журналістська стаття-повідомлення, мала за мету, ціль привернути увагу інших осіб на певні події, явища, поведінку, бездіяльність, тощо юридичної особи, його керівництва, власників, та ін., які автори можуть вважати невідповідними певним нормам, критеріям, вимогам, в тому числі і законодавства. Також, вказана публікація, на думку колегії суддів, покликана була привернути додаткову увагу, загострити увагу читачів до несправедливої поведінки (дій, бездіяльності), на думку відповідача (його авторського складу), однак зміст такої не виходить за межі допустимої критики та не є настільки негативною, що навіть при оціночності суджень може порушити права позивача, як наприклад у рішення ЄСЛП «Сіреджук проти України» Заява №16901/03 від 21.01.2016 року.
Окремо слід вказати, що вказана публікація не є дослідженням спеціаліста, експерта певної галузі, звітом про певні події із аналізом відповідного законодавства, інших норм, який можна було б вважати твердженнями на задану тематику та такими, що мають на меті констатувати вчинення певними особами конкретних дій (бездіяльності), що переслідується за законом, із перевіркою конкретних даних. Така публікація має іншу мету, як і інші журналістські статті та покликана привернути увагу публіки, читача шляхом висловлення критики, незгоди з певними подіями, явищами, надати можливість читачеві усвідомити певні процеси, із власною інтерпретацією таких. 
Таку позицію відповідача (його авторського складу) викладену у спірній статті не слід вважати недостовірною інформацією, образливою чи такою, що виходить за допустимі межі загальновизнаних норм моралі, а тим більше такими, що порушують немайнові права та законні інтереси позивача.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання позивача на те, що відповідач поширив недостовірну та негативну інформацію в Інтернет-мережі є безпідставними, оскільки викладена в Інтернет-виданні інформація є оцінкою дій, не містить фактичних, конкретних даних із висновками та не носить стверджувальний характер. Висловлювання відповідача у спірній статті не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані. Дана інформація не є негативною і не підлягає спростуванню.
Також, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що інформація є негативною та не носить оціночний характер. Позивачем не доведено суду, що інформаціє є недостовірною, містить фактичні твердження та може бути перевірена на предмет її дійсності, а також не надано доказів того, що поширення інформації порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що також правильно встановлено судом першої інстанції.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 травня 2026 року.

Головуючий:    Я.А. Левик

Судді:   Н.П. Крайник 

М.М. Шандра