ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/6013/24     Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/806/26      Суддя-доповідач: ОСОБА_2 
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого – судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого -  ОСОБА_7 ,
захисника      - ОСОБА_8 ,
представника потерпілої 
та цивільних позивачів    -  ОСОБА_9 ,
законного представника малолітньої 
потерпілої ОСОБА_10   - ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілої та цивільних позивачів – адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Салтівського районного суду м. Харкова від 24.12.2025  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красна Поляна Шебекінського району Белгородської області, громадянина України, з вищою освітою, який одружений, раніше не судимий, є пенсіонером, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , 
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. 
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертиз у загальному розмірі 9844,64 грн. 
Цивільний позов адвоката ОСОБА_9 , пред`явлений в інтересах ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошові кошти у розмірі 500 000 грн. ; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , грошові кошти у розмірі 250 000 грн.; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , грошові кошти у розмірі 250 000 грн. 
Скасовано арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 16.02.2024 року на автомобіль «Geely MK», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_7 .
Вирішено долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 13.02.2024 приблизно о 17-20 год., керуючи технічно справним власним автомобілем марки «GEELY», модель «MK», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в крайній лівій для себе смузі по проспекту Тракторобудівників у Салтівському районі міста Харкові з боку вул. Героїв Праці в напрямку вул. Валентинівська із швидкістю приблизно 40 км/год. Під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, водій ОСОБА_7 проявив неуважність та, діючи необережно, не зменшив швидкість руху свого транспортного засобу перед нерегульованим пішохідним переходом, а при необхідності не зупинився перед ним, щоб дати дорогу пішоходам, які знаходилися на пішохідному переході та перетинали проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху водія, продовжував рух з постійною швидкістю, виїхав на пішохідний перехід, створивши небезпеку для пішоходів, чим порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: 
«п.18.1 - Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких могла бути створена перешкода чи небезпека», 
та допустив наїзд передньою частиною свого автомобіля на праву бічну частину тіл пішоходів ОСОБА_14 та малолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які від удару автомобілем підлетіли до гори та впали на проїзну частину дороги. 
Унаслідок дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_14 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 10-12/496-С/24 від 20.03.2024 завдані тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у вигляді численних травм голови, тулуба та кінцівок, що супроводжувалися множеними переломами кісток скелету, які потягли за собою смерть останнього на місці події; малолітній пішоходці ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 10-14/137-А/24 від 04.04.2024 завдані тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, а саме у вигляді закритих переломів кісток тазу, переломів нижніх відділів правої бічної маси крижової кістки, переломів верхніх гілок лонних кісток, тіла лонної кістки праворуч без істотного зсуву. 
Дії водія ОСОБА_7 , які виразилися в тому, що він під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкість руху свого автомобіля, а при необхідності не зупинився, щоб надати дорогу пішоходам, які перебували на пішохідному переходові та перетинали проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху водія, виїхав на пішохідний перехід, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_14 та його малолітню дочку, в наслідок чого заподіяв смерть ОСОБА_14 та тілесні ушкодження середньої тяжкості малолітній ОСОБА_10 відповідно до висновку автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-24/11778-ІТ від 14.05.2024, не відповідають вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху та, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.
Дії ОСОБА_7 суд кваліфікував як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та спричинило іншій потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений  ОСОБА_7  та представник малолітньої потерпілої ОСОБА_10 і цивільних позивачів - адвокат ОСОБА_9 подали на нього апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі представник потерпілої та цивільних позивачів ОСОБА_9  просить скасувати вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 24.12.2025 щодо ОСОБА_7 , ухваливши новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, з позбавленням права керування транспортними засобами.
В обґрунтування апеляційних вимог представник потерпілої посилається на те, що судом першої інстанції недостатньо враховано, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 настала смерть потерпілого ОСОБА_14 , а малолітня потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, переломи кісток тазу, переломи нижніх відділів правової бічної маси крижової кістки, переломи верхніх гілок лонних кісток, тіла лонної кістки праворуч без істотного зсуву.
Крім того, представник потерпілих зазначає, суд першої інстанції, застосовуючи до ОСОБА_7 положення ст.75 КК України, не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, думку потерпілих про необхідність призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з реальним позбавлення волі, оскільки останній під час досудового розслідування не звертався до потерпілої сторони, не проявив співчуття, збитки не відшкодував. Зазначає, судом першої інстанції безпідставно встановлено обставину, яка пом`якшує покарання відповідно до ст.66 КК України, а саме щире каяття, оскільки вона має лише формальний характер та не доведено матеріалами справи.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 24.12.2025 в частині вирішення цивільного позову представника потерпілих – адвоката  ОСОБА_9 , ухваливши новий вирок з урахуванням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В решті вирок просить залишити без змін.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, обвинувачений зазначає, що він не згоден з оскаржуваним вироком в частині стягнення з нього на користь потерпілих моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, оскільки на час вчиненого злочину його відповідальність була застрахована, що підтверджується Полісом №ЕР-217635838 з сертифікатом про обрання опції, який діяв з 00 год. 00 хв. 11.11.2023 по 10.11.2024 включно, а тому, з урахуванням норм ст.ст.4, 509, 636, 999, 1187, 1194 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», належить залучити до участі у цій справі Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг».

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи представника потерпілої та цивільних позивачів – адвоката ОСОБА_9 і законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скарга та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора, який просив залишити оскаржуваний вироку без змін, а подані апеляційній скарги – без задоволення, доводи обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і заперечували щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 належить залишити без задоволення, а апеляційна скарга представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 – адвоката ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ніким із учасників судового провадження не оспорюються, у зв`язку з чим судовий розгляд в суді першої інстанції було проведено у спрощеному порядку дослідження доказів, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, а тому колегією суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються оскаржуваний вирок в цій частині.
Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 в частині необґрунтованості та невмотивованості судового рішення в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди на користь малолітньої потерпілої та цивільних позивачів, колегія суддів зазначає наступне.
Так, частиною 2 ст. 127 КПК регламентовано, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (ч. 1 ст. 128 КПК).
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК).
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності.
Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Також у ч. 1 ст. 368, ч.ч. 3, 4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд, підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.
Із матеріалів судового провадження вбачається, що адвокатом ОСОБА_9 пред`явлений цивільний позов у інтересах дітей загиблого ОСОБА_14 - малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , неповнолітніх ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , згідно з яким вона просить: 1) стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , моральну шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення, у розмірі 500000,00 грн.; 2) стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , моральну шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення, у розмірі 250000,00 грн.; 3) стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , моральну шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення, у розмірі 250000,00 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що внаслідок ДТП, яка сталась 13.02.2024, малолітня ОСОБА_10 відчувала неймовірний страх за життя та сильний душевний стрес, що негативно відображається на її моральному та емоційному стані. Тривалий час вона не в змозі заспокоїтись. Дитина зазнала душевних страждань, моральних переживань у порушенні нормальних життєвих ситуацій та інших негативних явищ. Сини загиблого потерпілого ОСОБА_14 – ОСОБА_13 , 2006 року народження, та ОСОБА_12 , 2010 року народження, тяжко переживають смерть батька, залишившись в такому віці без батьківської опіки та порад.
Суд першої інстанції, задовольняючи цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі, визнав цю суму достатньо справедливою, врахувавши конкретні обставини справи та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Зокрема, суд першої інстанції взяв до уваги те, що малолітній потерпілій ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинена моральна шкода у зв`язку із фізичним болем та стражданнями, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час ДТП, а також у зв`язку з душевними стражданнями, яких вона зазнала через протиправну поведінку обвинуваченого відносно неї та її батька, внаслідок чого настала смерть останнього.
Крім того, судом першої інстанції, задовольняючи поданий цивільний позов, обґрунтував свої висновки тим, що двоє інших дітей ОСОБА_14 , хоча і не були учасниками ДТП, проте зазнали внаслідок кримінального правопорушення моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які спричинені їм у зв`язку із протиправною поведінкою обвинуваченого щодо членів їх сім`ї, внаслідок чого їх батько загинув, а сестра отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження.
З цим висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.
Отже, з урахуванням обставин провадження та тяжкості наслідків, що настали, а також ступеня душевних страждань малолітньої потерпілої та двох інших дітей загиблого ОСОБА_14 , на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку, що розмір суми в рахунок відшкодування моральної шкоди, який зазначений в цивільному позові представника малолітньої потерпілої та цивільних позивачів - адвоката ОСОБА_9 , не може вважатися завищеним та несправедливим.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанцій належним чином вмотивував своє рішення та дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_7 на користь: ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. ; ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 250 000 грн.; ОСОБА_13 моральну шкоду у розмірі 250 000 грн., оскільки стягнення саме у вказаному розмірі відповідає принципам справедливості, виваженості та розумності.
При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скразі не оспорює розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь малолітньої потерпілої ОСОБА_10 та двох інших дітей загиблого ОСОБА_14 -  ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , але посилається на те, що суд необґрунтовано та безпідставно не залучив страхову компанію як співвідповідача та визначив стягнення моральної шкоди лише з нього, а не із страхової компанії на підставі наявного страхового полісу.
З відомостей копії долученого Полісу №ЕР-217635838 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів дійсно вбачається, що транспортний засіб «GEELY», модель «MK», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 , був застрахований на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та строк дії Договору: з 00 год. 00 хв. 11.11.2023 по 10.11.2024 включно (арк.126 т.2).
Водночас, цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.
Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Тобто, вказані вимоги закону передбачають можливість залучення співвідповідача у справі лише за клопотанням позивача.
Зазначена процесуальна позиція повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду, що викладені в постанові від 21.02.2019 у справі №727/10751/17 (провадження № 51-7912 км 18).
При цьому, з матеріалів судового провадження вбачається, що в своєму цивільному позові представник малолітньої потерпілої та цивільних позивачів - адвокат ОСОБА_9 просила стягнути завдану моральну шкоду саме з обвинуваченого ОСОБА_7 та під час судового розгляду в суді першої інстанції не ставила питання щодо залучення страхову компанію в якості співвідповідача.
Крім того, згідно з приписами ст. 26 КПК України суд, виходячи з принципу диспозитивності, вирішує лише ті питання, які поставлені сторонами.
З огляду на викладене, а також враховуючи й те, що нормами КПК України не передбачено процедури залучення цивільного відповідача за ініціативою суду або цивільного відповідача, колегія суддів дійшла висновки, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону з тієї підстави, що помилково було відмолено у залученні Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» в якості співвідповідача, на переконання колегії суддів, є суб`єктивними та безпідставними.
Разом з цим, колегія суддів роз`яснює обвинуваченому  ОСОБА_7 , що він не позбавлений процесуальної можливості звернутися до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства та залучити страхову компанію до процедури відшкодування шкоди, завданої злочином за фактичних обставин у цьому кримінальному провадженні.

Водночас, перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_9 , конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги ст.ст.50, 65 КК України. 
Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вбачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також відомості про особу обвинуваченого.
Зокрема, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений є пенсіонером, має вищу освіту, одружений, неповнолітніх дітей не має, офіційне не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий. 
Відповідно до Виписки № 8449 А/К 45 373 з медичної карти стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення від 25.01.2024, ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Обласний центр онкології» в період з 24.01.2024 по 25.01.2024 з діагнозом «Рак передміхурової залози T4N0M0 3 ст., стан після біопсії передміхурової залози 10.12.2019, стан на фоні АДТ, прогресія захворювання по ПСА, стан на фоні АДТ, антиандогени (3 міс.), стан на фоні АДТ, 2 кл. гр.».
Згідно відомостей виписки з Мультидисциплінарної комісії онкоурологічного відділення КНП «Обласний центр онкології» від 27.01.2022, ОСОБА_7 перебував на лікуванні з діагнозом «СА передміхурової залози G1T4N0M03 3 стадія, стан після біопсії передміхурової залози 10.12.2019, на тлі гормонотерапії, 2 клінічна група. Прогресія по ПСА 12.01.2022». Лікування за паліативною програмою. 
Відповідно до Виписки із медичної картки стаціонарного хворого 8471, виданої КНП «Міська клінічна лікарня № 8» ХМР, ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 10.11.2023 по 23.11.2023 з діагнозом «Стабільна стенокардія напруження ІІІ ФК. Гупертонічна хвороба ІІ стадія, 3 ступінь. Гіпертензивне серце ( гіпертрофія ЛШ). Ризик 4 (дуже високий). Блокада AV І ст. Блокада передньої гілки ЛНПГ. Суправенрикулярна і шлуночкова екстрасистоогічна артимія. СН ІІ А ст., зі збереженою ФВ ЛШ (61 %), ФК ІІІ (NYHA). Застійна правобічна пневмонія».
Окрім цього, судом першої інстанції враховано наявність декількох обставин, що помякшують покарання відповідно до ст.66 КК України, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання згідно ст.67 КК України.
При цьому, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами представника потерпілої ОСОБА_9 щодо відсутності щирого каяття з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки останній на протязі усього судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції висловлював щирий жаль з приводу скоєного та неодноразово просив вибачення у потерпілої сторони.
Судом першої інстанції також враховані невідворотні наслідки у виді смерті одного потерпілого, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строк на 3 роки.
Крім того, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, судом першої інстанції враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, який не є особливо тяжким, не пов`язаний з насильством та характеризується необережною формою вини, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та вперше вчинив кримінальне правопорушення, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, вік обвинуваченого, якому виповнилось 77 років, стан його здоров`я, а саме наявність численних захворювань, в тому числі прогресуючого онкологічного (рак) 3 стадії та лікування у зв`язку з цим за паліативною програмою, а також засади гуманізму кримінального провадження.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк в межах санкції, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а також щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначення основного покарання з випробуванням, застосувавши положення ст.ст.75, 76 КК України
Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції його від суспільства.
Такий підхід при призначенні покарання, з урахуванням насамперед фактичних обставин справи, колегія суддів находить таким, що не відповідає вимогам процесуального закону і тим критеріям, які наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому, а також при застосуванні положень ст.ст.75, 76 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відомості про особу обвинуваченого, а також вік обвинуваченого та стан його здоров`я.
Разом з цим, судом першої інстанції не приділено належної уваги фактичним обставинам кримінального провадження, а саме тому, що ОСОБА_7 , керуючи технічно справним транспортним засобом, діючи необережно, не зменшив швидкість руху свого транспортного засобу, порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху та допустив наїзд передньою частиною свого автомобіля на потерпілого ОСОБА_14 і малолітню потерпілу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які в цей час знаходилися на нерегульованому пішохідному переході та перетинали проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху водія. 
При цьому, відповідно до висновків судово-медичних експертиз № 10-12/496-С/24 від 20.03.2024 та № 10-14/137-А/24 від 04.04.2024, унаслідок дорожньо-транспортної події потерпілому ОСОБА_14 завдані тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у вигляді численних травм голови, тулуба та кінцівок, що супроводжувалися множеними переломами кісток скелету, які потягли за собою смерть останнього на місці події; а малолітня потерпіла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, а саме: у вигляді закритих переломів кісток тазу, переломів нижніх відділів правої бічної маси крижової кістки, переломів верхніх гілок лонних кісток, тіла лонної кістки праворуч без істотного зсуву.
Крім того, колегія суддів враховує пояснення представника малолітньої потерпілої – адвоката ОСОБА_9 та законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , які зазначали, що після дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений не приймав участі та не надавав будь-якої матеріальної допомоги у лікуванні малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка отримала численні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Колегія суддів також враховує невідворотні наслідки, які настали внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у цій справі, а саме настання смерті потерпілого ОСОБА_14 , внаслідок чого діти ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишились без свого батька, є дітьми-сиротами та наразі їх виховує їхня бабуся – законний представник потерпілої  ОСОБА_11 , оскільки їхня мати – ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ще у 2018 році (арк.116-122 т.2). 
Колегія суддів враховує, що думка представників малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , які в цьому кримінальному провадженні просили суд призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, хоча і не є визначальною, однак у сукупності з іншими обставинами справи безпідставно не була взята до уваги судом першої інстанції під час призначення обвинуваченому покарання, з урахуванням того, що обвинувачений грубо порушив Правила дорожнього руху та здійснив наїзд на потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , які в цей час переходили дорогу через нерегульований пішохідний перехід, внаслідок чого настала смерть потерпілого ОСОБА_14 , а малолітня потерпіла ОСОБА_10 отримала численні тілесні ушкодження у вигляді переломів кісток. 
Колегія суддів дійшла висновку, що зазначеним обставинам щодо характеру допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, наслідків вчиненого правопорушення, які настали для малолітньої потерпілої та дітей обвинуваченого - не було надано належної оцінки судом першої інстанції.
Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням через похилий вік ОСОБА_7 та наявності у нього тяжких захворювань, оскільки ці обставини, з урахуванням вищенаведених фактичних кримінального провадження, на думку колегії суддів, не є достатніми підставами для застосування до обвинуваченого положень ст.ст.75, 76 КК України.
За таких обставин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_14 , отримані малолітньою потерпілою ОСОБА_10 численні тілесні ушкодження середньої ступеню тяжкості, а також з урахуванням фактичних обставин вчиненого злочину, підвищеної суспільної небезпеки скоєного, ставлення обвинуваченого до вчиненого, на переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_7 від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України, не ґрунтується на вимогах ст.ст. 50, 65 КК України та не відповідає принципам співмірності, справедливості, достатності та індивідуалізації покарання, а тому вирок суду в цій частині не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідно до положень статті 370 КПК України.
Згідно п.4 ч.1 ст.420 КПК України, неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції і ухвалення свого вироку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, фактичні обставини кримінального провадження, наявність обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання згідно ст.67 КК України, а також вищезазначені відомості про особу обвинуваченого, його похилий вік та наявність у нього численних захворювань. 
Крім того, колегія суддів враховує відомості наданих медичних документів, у тому числі щодо стану здоров`я дружини обвинуваченого – ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Разом із цим, враховуючи характер допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого стався наїзд на потерпілого ОСОБА_14 і малолітню потерпілу ОСОБА_10 , які в цей час перетинали проїзну частину через нерегульований пішохідний перехід, а також з урахуванням думки потерпілої сторони, негативних та невідворотних наслідків, які настали внаслідок вчиненого злочину, на думку колегії суддів, не свідчать про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Водночас, враховуючи вимоги ст.ст.50, 65 КК України, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, позитивні відомості про особу обвинуваченого, його похилий вік, стан його здоров`я, а також його дружини, колегія суддів дійшла висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 та цивільних позивачів – адвоката ОСОБА_9 задовольняється частково.
При цьому, колегія суддів, враховуючи вищезазначені фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк, встановлений санкцією ч.2 ст.286 КК України.
На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України, є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним та достатнім для досягнення мети покарання - виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Підстав для застосування положень статей 69 та 75 КК України, колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, апеляційна скарга представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 та цивільних позивачів – адвоката ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, не вбачається.
Відповідно до п.2 ч.4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 слід рахувати з дня його фактичного затримання в порядку виконання вироку.
Поряд з цим належить врахувати, що, відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку, суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 413, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника потерпілої та цивільних позивачів – адвоката ОСОБА_9 – задовольнити частково.
Вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з дня фактичного його затримання в порядку звернення вироку до виконання.
В решті вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий –

Судді: