П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/15764/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Божук Д.А. 
Суддя-доповідач - Савицька Н.В. 
11 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Савицької Н.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Томчука А.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Західного регіону про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, і просить суд:
- визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт - рішення військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, яка оформлена довідкою №12313/ВЛК від 27.08.2025;
- зобов`язати військово-лікарську комісію Військово-медичного клінічного центру Західного регіону прийняти рішення, яким встановити необхідність тривалого лікування за кордоном орієнтовним терміном шість місяців ОСОБА_1 .
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.03.2026 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, зокрема зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі, не врахував, що рішення відповідача, оформлене довідкою №12313/ВЛК від 27.08.2025 про відсутність необхідності у тривалому лікуванні не відповідає фактичному стану його здоров`я та наявним медичним документам.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.07.2022 ОСОБА_1 , під час безпосередньої участі у бойових діях, виконуючи бойові завдання у складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 поблизу села Богородичне Краматорського району Донецької області, внаслідок обстрілів зі ствольної артилерії та реактивних систем залпового вогню отримав травму, а саме: травматичне пошкодження капсульно-зв`язкового апарату обох плечових суглобів з підвивихами обох головок плечових кісток, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку та акубаротравму. На момент отримання травми перебував у засобах індивідуального захисту (шолом, бронежилет) та у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не перебував, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 №1883 від 04.09.2022 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).
Згідно з довідкою військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 28.05.2024 № 4321, військово-лікарською комісією клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Західного регіону 28.05.2024 проведено медичний огляд позивача.
Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): нестійка контрактура обох плечових суглобів після пошкодження капсульно-зв`язкового апарату (11.07.2022) з двобічною стабільністю з тимчасовим порушенням функції кінцівок. М25.3.
Травма, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини (довідка про обставини травми №1883 від 04.09.2022). Згідно класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості дана травма відноситься до тяжких (наказ МОЗ України №370 від 04.07.2007).
На підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб: потребує тривалого лікування орієнтовним терміном шість місяців.
У подальшому 19.08.2025 проведено медичний огляд позивача ВЛК Клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, за результатами якого прийнято постанову у формі довідки № 12313/ВЛК від 27.08.2025, згідно якої ОСОБА_1 постановлено діагноз: (Т94.0) травматичне пошкодження капсульно-зв`язкового апарата обох плечових суглобів з підвивихами обох головок плечових кісток.
Травма, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини (довідка про обставини травми №1883 від 04.09.2022). Згідно класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості дана травма відноситься до тяжких (наказ МОЗ України №370 від 04.07.2007).
На підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб: не потребує тривалого лікування.
При цьому, у розділі «окрема думка членів ВЛК» вказано, що на підставі вивчених документів пацієнт проходив реабілітаційне лікування в умовах "Практики фізіотерапії та тренувань Міхаель Гут" Фрайбург ФРН. Враховуючи терміни травми, проведеного лікування, потреби у лікуванні за кордоном немає, пацієнту рекомендовано проходження ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби. 
Вважаючи такий висновок № 12313/ВЛК від 27.08.2025 військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Західного регіону протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не скористався своїм правом на проведення повторного медичного огляду з метою визначення придатності його до військової служби, а під час розгляду справи суд не встановив допущених з боку відповідача порушень вимог чинного законодавства, які б стосувалися процедури проведення медичного огляду позивача на предмет його придатності до військової служби за станом здоров`я під час дії правового режиму воєнного стану та оформлення його результатів, а тому підстави для задоволення позову відсутні. При цьому суд також зауважив, що, за усталеною практикою суду касаційної інстанції, розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішень ВЛК, суд вправі перевірити законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку. Однак, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд в межах розгляду справи також не вправі надавати власну оцінку на предмет наявності підстав для визнання позивача таким, що придатний або непридатний до військової служби, а також визначати ступінь такої придатності.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 70 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" передбачено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і закладах охорони здоров`я Міністерства оборони, Служби безпеки України та інших військових формувань, а також Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Наказом Міністра оборони України №402 від 14.08.2008 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402, у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 1.2 розділу І Положення №402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби, служби у військовому резерві військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Згідно із приписами п. 2.1 розділу І Положення №402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Постанови ВЛК можуть бути відмінені або скасовані штатними ВЛК.
Постанова ВЛК скасовується у випадках, коли попередня постанова ВЛК на дату її прийняття не відповідала законодавству та/або була прийнята на підставі недійсних документів.
Постанова ВЛК відміняється у випадках, коли необхідно привести зміст попередньої постанови ВЛК (яка була прийнята правильно) у відповідність до чинного законодавства.
Штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК); ВЛК регіону (пункт 2.2. Положення №402).
Відповідно до п. 2.4.10. Положення №402 постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку.
Рішення, постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку (п.п. 2.3.5 Положення №402).
Здійснюючи апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції, колегія суддів констатує, що позивач у своєму позові не ставить під сумнів законність процедури прийняття відповідачем спірного рішення, посилаючись лише у загальному на порушення відповідачем принципу обгрунтованості при його прийнятті, а фактично не згоден з висновком відповідача про те, що він не потребує тривалого лікування.
При цьому, суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б, за відсутності в суду спеціальних знань в медичній сфері, спростовували висновки спірного рішення військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Західного регіону.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів також зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.07.2018 у справі №826/60/16, від 31.01.2020 у справі №648/1899/17, від 12.02.2021 у справі №820/5570/16.
Так, Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 у справі №806/526/16 зазначив, що у межах адміністративного процесу суд не вправі надавати оцінку професійним діям конкретних лікарів-членів ВЛК при застосуванні ними відповідних методів огляду позивача, дослідження медичної документації, визначенні діагнозів та відповідності їх конкретній статті Розкладу хвороб, оскільки це потребує спеціальних знань у медичній галузі.
Розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішень ВЛК, суд вправі перевірити законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку. Однак суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки як попередньо зазначалося, суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і суд в межах розгляду справи не вправі надавати власну оцінку щодо причинного зв`язку захворювань позивача, оскільки це виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.06.2020 по справі №810/5009/18, від 09.12.2020 по справі №814/2722/16, від 12.02.2021 по справі №820/5570/16.
Верховний Суд у постанові від 10.02.2022 у справі №160/7153/20 зазначив, що дискреційні повноваження це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.
З огляду на вищевикладені висновки Верховного суду, у подібних правовідносинах, суд не може самостійно на власний розсуд надавати оцінку захворюванням позивача на предмет того, чи потребує стан його здоров`я тривалого лікування за кордоном орієнтовним терміном шість місяців, оскільки це не входить до повноважень суду, а означені питання є дискреційними повноваженнями військово-лікарської комісії.
Підсумовуючи вищезазначене, враховуючи те, що судами як першої так і апеляційної інстанцій не встановлено обставин не врахування відповідачем медичних документів позивача та його стану здоров`я, а також інших процедурних порушень при прийнятті оскаржуваного рішення, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача є правильним.
При цьому, колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо того, що позивач не скористався своїм правом на звернення із відповідною скаргою до ЦВЛК з проханням провести повторний медичний огляд із дотримання вимог Положення №402.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Савицька Н.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Томчук А.В.